A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Louise Bay: Mr. Knightsbridge (Mister #2), 2020

Fordította
HARTINGER EMESE

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mr. Svindler (Londoni nagymenők 1.), 2021

Copyright © 2020 Louise Bay. All rights reserved

Hungarian translation © Hartinger Emese, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Kővári Bettina

Tördelés: Takács László

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-10-1

EGY

Dexter

Szépsége képes volt egy férfit egyenesen a bolondokházába juttatni. Csak egy pillantást vetettem rá, és a szőrszálak égnek álltak a nyakamon, az ujjaim pedig lemerevedtek, és kétségbeesetten vágytak egy egyszerű érintésre.

Egzotikus. Fenséges. És piszkosul drága.

– Nagyon csinos. Rendkívül büszke lehetsz rá – jegyezte meg Gabriel, az egyik legjobb barátom, miközben a Dorchester báltermének közepén álló vitrint nézte.

– Tényleg fenséges – feleltem. Már rég nem láttam, de az ember nem felejti el az olyan szépséget, mint az övé.

– Ugye tudod, hogy ez egy fejpántos izé, és nem egy nő? – kérdezte Tristan, egy másik tagja annak a hatfős csapatnak, akikkel tizenéves korunk óta barátok vagyunk.

– Tiara – javítottam ki. Tristan számára ez csak egy dolog, amit nők viselnek a fejükön. Gabrielnek egy szép kövekből álló gyűjtemény. De a tiara nekem szépséget, életerőt jelent, ez a kurva örökségem.

– Igaz – szólt Tristan. – A szüleid készítették?

– Anyám tervezte, apám készítette.

– A királynőnek? – kérdezte Tristan.

– A finn királynőnek. Az esküvője napján viselte.

Gyerekként, amikor a Hatton Gardenben lévő üzletükben, a vitrinek alatt, egy halom legóban fetrengtem, úgy éreztem, hogy a szüleim csak ezen a terven dolgoznak. A tiaráról hallani a gyermekkorom zenéjét eleveníti fel. Bár az életüket csak egy nyáron át uralta a tiara, mégis teljesen felemésztette őket. Most, hogy újra látom, haláluk óta először, megértem, miért foglalta le őket ennyire. Gyönyörű, merészen modern, mégis eléggé klasszikus ahhoz, hogy királyi maradjon.

A szüleim munkájuk iránti szenvedélye átitatta a levegőt, amit magamba szívtam, és abban az irigylésre méltó helyzetben nőttem fel, hogy pontosan tudtam, mihez fogok kezdeni az életemmel. A nyomdokaikba lépve ékszerész lesz belőlem. De amikor meghaltak, és a bátyám a tudtom nélkül eladta az üzletüket, nem volt elég a vágy ahhoz, hogy ékszerész legyek, értük, az ő emlékükre a világ legjobbja akartam lenni abban, amit csinálok. Azt akartam, hogy a nevük – az én nevem – nemzetközileg is ismert legyen, méghozzá a létező legszebb ékszerek miatt. Megérdemlik.

– Még mindig nem értem, miért Londonban vagyunk, és nem Finnországban – szólt Tristan.

– A hercegnő egy brit férfihoz megy feleségül, ezért itt tartják a versenyt az ékszerek tervezésére. Rengeteg pénz gyűlik össze jótékonysági célra. Londonban mélyebbek a zsebek.

– Érthető – helyeselt Gabriel.

Tristan zsebre dugta a kezét, majd bólintott.

– Hát, szép.

Elmosolyodtam. Tristannek lehet, hogy néha fogalma sincs dolgokról, de nem hátrált meg, amikor megkértem, hogy jöjjön el ma este. Farmernadrágban, a számítógép előtt sokkal kényelmesebben érzi magát, de habozás nélkül magára öltött egy szmokingot, mert olyan hűséges, amilyet csak kívánni lehet egy baráttól. Egy italra volt szüksége. Megakadt a szemem egy pincéren, aki egy tálca pezsgőt tartott. Odalépett hozzánk, és mi mindannyian megfogtunk egy pohárral.

– A gyémántokra – kezdte Tristan a köszöntőt.

– A szüleidre – javította ki Gabriel.

Tizenhét éves korunk óta ő volt a baráti társaságunk apukája, jóval azelőtt, hogy ténylegesen szülő lett volna. Bölcs, kimért barát, mindig felfegyverkezve a megfelelő mondanivalóval.

– Kösz, haver! – feleltem, majd koccintottam vele. – A szüleimre! És hogy megnyerjük ezt az átkozott versenyt!

– Azt jósolom, hogy ha sikerül, megnyitod az első boltodat Londonban. Nagyszerű módja lenne a berobbanásnak – mondta Tristan.

Londonban vállaltam megbízásokat, itt volt a műhelyünk és a tervezőstúdiónk is. De még nem nyitottam Daniels & Co.-üzletet az Egyesült Királyságban. A zászlóshajós üzleteim New Yorkban kaptak helyet, de még Párizsban, Rómában, Pekingben és Dubajban is működtek üzleteim. Nemrég nyitottunk Beverly Hillsben és Szingapúrban.

De nem Londonban.

Londonban a saját, szigorúan ellenőrzött buborékomban éltem. Itt dolgoztam, de nem érintkeztem a helyi iparral. Túl sok emlékem volt életem legszomorúbb szakaszából, a szüleim Hatton Garden-i üzletéről, amely már nem létezett. A Sparkle műhelye, amelyet csak a szüleim tervezései tartottak életben, és amelyet David, a bátyám tönkretett. A szüleim örökségét a Sparkle-nak adta. Túl sok minden volt itt ahhoz, hogy elfelejtsem.

Állandóan londoni lehetőségekről kérdezgettek, de folyamatosan kitértem a kérdések elől, és hallgattam. A Daniels & Co. londoni üzletét nem terveztem életre hívni. Hittem abban, hogy előre kell menni, nem pedig visszatekinteni. Nem volt rá szükség, hogy előássuk a múltat, amikor az rendesen eltemetve és háborítatlanul maradhatott.

– Egészségünkre, hogy társak vagyunk! – mondta Tristan. – Nagyon élvezem, hogy melletted lehetek. Mindaddig, amíg nem próbálsz megcsókolni az est végén.

– Ahhoz nagyon szerencsésnek kellene lenned – feleltem.

– Voltam már… azon a prágai hétvégén, emlékszel? Nem akarom, hogy az eltévelyedő kezed még egyszer a közelembe kerüljön – mondta Tristan.

– Fogd be! – válaszoltam, és csak félig koncentráltam Tristanre, amikor a tekintetem megakadt egy fehér ruhás nőn, akinek a hátán aranybarna tincsek rendeződtek hullámokba. Egy pohár pezsgő és egy régimódi riporteri jegyzetfüzet volt nála, noha egyikkel sem foglalkozott, ahogy elénk préselődött, és majdnem ráborította az italt Gabriel nagyon drága zakójára. – Tizenöt éve történt, és aludtam – mondtam, amikor elhaladt mellettünk. Követtem a szememmel, ahogy az egyik vitrin felé tartott, majd odaérve, az arca széles mosollyal felragyogott, ahogy ránézett a szüleim által a tiarához készített fülbevalóra. Boldog voltam a gondolattól, hogy valaki másnak is tetszenek a szüleim darabjai, majd visszatértem a Tristannel régóta tartó vitához.

A szemét forgatva bólintott.

– Hát ezt mondod te! De akár álmodban, akár ébren, megpróbáltál megkettyinteni.

Gabriel szűkszavú ember, de Tristannek volt elegendő mondanivalója kettejük helyett is. Kész csoda, hogy hármójuk, valamint Beck, Andrew és Joshua hogyan tudtak ennyi éven át barátok maradni. Inkább testvérek voltunk mi, mint barátok.

– Mind a hatan vissza kellene hogy menjünk Prágába – szólalt meg Gabriel.

– Mindenképp. Most, hogy már mindannyian megengedhetünk magunknak egy-egy külön szobát, és nem kell ezzel a fickóval együtt aludnom – mondta Tristan, és felém biccentett. – Utánanézek.

A legjobb barátaimmal töltendő kikapcsolódás remek ötletnek tűnt, de addig nem, amíg meg nem nyertem ezt a versenyt. A következő néhány hónapban rengeteg dolgom volt. A finn hercegnő esküvői kollekciója terveinek összeállítása nem volt elég. A kövek minősége és ritkasága, valamint a csiszolás és a foglalatuk különböztetett meg minket. A kőbeszállítókkal való kapcsolataim a legjobbak voltak a szakmában, és a legjobbak legjavára volt szükségem. Egy ideig szó sem lehetett szünetről sem Prágában, sem máshol.

– Ünnepi utat csinálhatnánk belőle, ha Dexter megnyeri ezt a versenyt – mondta Gabriel, ismét kitalálva a gondolataimat.

Tristan megvonta a vállát.

– Ha szeretnéd. Még mindig nem értem, miért kell benevezned valami hülye versenyre. Nem mintha szükséged lenne a munkára. Vagy a pénzre. Ugye?

Tristannek igaza volt. Nem volt szükségem sem a pénzre, sem több munkára. De nyernem kellett.

Részben a hírnév miatt, ami még több bizonyíték lenne rá, hogy én vagyok a legjobb abban, amit csinálok. De leginkább a szüleim miatt. Egy generációval utánuk megnyerni a versenyt, ezt akarták volna, a bizonyítékot arra, hogy a szenvedélyük átöröklődött a génjeikben, és én átvettem a stafétát.

– Ne aggódj, nem kopogtatok a szegényház ajtaján! – feleltem.

– Örömmel hallom. De ugyanakkor, ha leütési áron akarnál megszabadulni a DB5-ösödtől, szívesen fizetek készpénzben.

– Keress magadnak saját Aston Martint, ne az enyémet próbáld megvenni! – válaszoltam. Aztán Gabriel felé fordultam. – Ha valaha is gyanús körülmények között holtan találsz, irányítsd a rendőrséget ehhez az alakhoz! – folytattam Tristan felé biccentve. – Kétség sem fér hozzá, hogy a kocsikulcsommal a kezében fogják megtalálni.

Tristan úgy vont vállat, mintha jogos lett volna a feltételezés. Túl sokszor vette kölcsön a kocsimat ahhoz, hogy meg tudjam számolni. Nem volt szüksége rá, hogy leüssön, és elvegye tőlem.

– Tudod, most itt kuporgunk, mint Macbeth boszorkányai. El kellene vegyülnöd – javasolta Gabriel.

Valószínűleg igaza volt. Azért jöttem el, hogy bebizonyítsam a szakmának, hogy a közhiedelemmel ellentétben nem gondolom, hogy túl jó vagyok hozzájuk képest. Végigpásztáztam a termet egy biztonságos érkezési hely után kutatva, ideális esetben egy kis csoportban elvegyülve, akik nem bombáznának azonnal a szüleimről szóló történetekkel. És persze nem vágytam arra sem, hogy összefussak valakivel a Sparkle-ból. Üres pezsgőspoharak feltűnő nyoma vezetett a fehér ruhás nőhöz, aki a szüleim által a királynői esküvőre készített fülbevalók előtt állt.

– Jó, nem maradok sokáig – mondtam, és a fülbevalók irányába indultam.

Úgy tűnt, hogy a fehér ruhás nő volt az egyetlen a teremben, aki inkább az ékszerekre koncentrált, mint a társasági életre, és az én mércém szerint ez azt jelentette, hogy érdemes megismerni.

Ahogy elhaladtam a bejárat mellett, egy állványra tűzött lista keltette fel a figyelmemet, rajta a résztvevők nevei. Primrose, a vezető tervezőm nagyon kíváncsi volt, hogy kik lesznek itt ma este. Elővettem a telefonomat, és lefényképeztem, majd végigsimítottam az ujjammal a betűrendbe szedett listát, hogy megtaláljam a nevemet. Hirtelen elrántottam a kezem, mintha áramütés ért volna. Arra számítottam, hogy ott találom a nevem, de a listán két „Daniels” név szerepelt.

Davidé is ott volt.

A testvérem, aki megpróbálta tönkretenni a szüleim örökségét. A testvérem, akiről megfogadtam, hogy semmi közöm nem lesz hozzá. A testvérem, akit gyűlöltem.

Tombolt bennem a hőség, és gyorsan megfordultam, hogy végigmérjem a termet. Nem jöhetett ide, ugye? Felismerném egyáltalán tizenöt év távlatából? Harminchét évesen talán már kihullott a haja, mint apának. Vagy…

– Dexter Daniels! – Egy ötvenes évei közepén járó, öreguras kinézetű idegen megragadott a könyökömnél fogva, és tenyerét az enyémhez nyomta, erőteljesen megrázta a kezemet, és hatásosan kirángatta a gondolataimat abból a fekete lyukból, amiben eddig keringtek. – A mindenit, úgy érzem magam itt melletted, mint egy öregember – folytatta. – Ha Joyce McLean nem mondta volna, hogy te vagy az, sosem hittem volna el.

Úgy vigyorgott rám, mintha fel kellene ismernem, de biztos voltam benne, hogy még soha életemben nem láttam.

– Amikor utoljára láttalak, az egyik kezedben egy üveg ecetet tartottál, a másikban pedig egy zsebkendőt, és a szüleid üzletének a kirakatüvegét pucoltad.

Kifújtam a levegőt, és elképzeltem, ahogy egy láthatatlan pajzs vesz körül, amely megakadályozza, hogy a szavai behatoljanak és elérjék azokat a helyeket, amelyeket oly sokáig védtem. Ezért volt itt ma este Tristan és Gabriel. Persze, Tristan szerette az ingyenpiát és a lehetőséget, hogy elvegyüljön egy nőkkel teli bálteremben, de ő és Gabriel is azért voltak itt, mert megkértem őket, hogy legyenek a puffereim.

– Jó emberek voltak – válaszoltam.

Ezért kerültem az ilyen helyzeteket, ameddig csak tudtam. Tisztában voltam vele, hogy milyen nagyszerűek a szüleim. Nem volt szükségem idegenekre, hogy emlékeztessenek rá, hogy piszkálják a nyílt sebet, amit a hiányuk okozott.

– Tehetségesek. És kedvesek. Régen volt, de az ipar még mindig érzi a veszteséget, ami utánuk maradt.

– Igaza van – feleltem. – Személyes szinten is veszteség volt, de a tehetségük és a kemény munkájuk miatt szélesebb körben, az ékszerészet számára is ezzel járt.

A jól begyakorolt válaszom automatikusan előjött, ma este már nem először.

Általában ez a rövid, udvarias szóváltás itt érne véget egy kézfogással, de az úr, bárki is volt, nem ment sehová.

– Tudod, mi hiányzik belőlük a legjobban? – tette fel a kérdést. – Az apád meglehetősen egyedi nevetése.

Elmosolyodtam, egy valódi mosollyal, ez nem az az erőltetett volt, amit egész este viseltem. Apám komoly embernek számított a munkában, de nem családi körben. Az otthonunk telis-tele volt csiklandozással és nevetéssel.

– Anyád volt az, aki mindig ki tudta csalni belőle – mondta a férfi.

Bólintottam, és eszembe jutott, hogy az anyám milyen vicceket mesélt neki a műhelyben, hogy megpróbálja felvidítani.

– Jó csapatot alkottak.

– Azt mondta, hogy a szigorú arca miatt úgy néz ki, mintha az apja, a nagypapád szállta volna meg.

Ezt el is felejtettem. Körbe-körbe kergetett a boltban, ijesztő hangokat adott, és apám szigorú arckifejezése elkerülhetetlenül átadta a helyét valami lágyabbnak, ismerősebbnek.

– Tudod, az összes nagy divatház az anyádat akarta, a Bulgari, a Harry Winston sorban álltak, hogy tervezői feladatokat ajánljanak neki. Bármit írhatott volna a csekkre. De ő mindig csak az apáddal akart dolgozni.

Próbáltam nem mutatni a meglepettségemet. Soha nem hallottam, hogy említette volna, hogy más munkákat is ajánlottak neki. Gondolom, nem volt fontos a számára. Az egyetlen ember, aki valaha is számított neki, az apám volt, és persze a fiai.

– Anyám nagyon tehetséges volt.

Rettegtem attól, hogy ma este idejöjjek. Nem akartam hallani a bánatot és a szomorúságot az emberek hangjában, amikor a szüleimről beszélnek, vagy hogy állandóan arra emlékeztessenek, hogy mennyi mindent elvesztettem. De örömteli volt hallani róluk valaki más szemszögéből, és a szeretett emlékek felelevenítése mélyen megnyugtató volt. Annyi mindent elnyomtam a múltamból, hogy ne fájjon, hogy elvesztettem néhány fontos emléket.

– Az volt. És abból, amit láttam, az alma nem esett messze a fájától. Követtem a karrieredet.

Még mindig nem tudtam, ki ez az ember, de úgy tűnt, elég jól ismer engem.

– Elkérhetem a névjegykártyáját? – kérdeztem. Talán lesz rá okom, hogy valamikor a jövőben üzletet kössek ezzel az emberrel.

– Természetesen – mondta, és felcsapta a tárcáját. – Nem sokat mutatkoztál Londonban.

– Nem, uram – válaszoltam. – Oda megyek, ahol az ügyfeleim vannak.

Hazugság volt, de hihető.

– Igen, meglepett, hogy a bátyja soha nem folytatta az ipart – jegyezte meg, majd felém nyújtotta a névjegykártyáját.

Az a melegség, amely a szüleimről szóló szavai hallatán gyűlt össze bennem, jéggé dermedt, amikor megemlítette a bátyámat. A felismerés, hogy David ma este itt van, és pezsgőzget, minden bizonnyal a Sparkle asztalánál, eltüntette a levegőt a helyiségből. Térre volt szükségem. Szükségem volt arra, hogy belélegezzem a jóságot, amit a szüleim hoztak ebbe a terembe, nem pedig az árulást, amit a bátyám követett el.

– Megbocsátana, kérem? – mondtam, és még egyszer kezet ráztam a férfival. – Épp most láttam ott valakit, akivel beszélnem kell.

Az aranybarna hajú nő a sarokban álldogált, és az egyik kedvenc darabomat nézegette.

KETTŐ

Hollie

Hátrapillantottam, hogy ellenőrizzem, észrevétlen maradok-e a szmokingos férfiakkal és az olyan ruhákat viselő nőkkel tömött bálteremben, amelyek többe kerültek, mint a lakókocsink otthon, Oregonban. Ilyen jeleneteket eddig csak filmekben láttam, mégis ott voltam, vendégként.

Nem tartoztam ide.

Az új kollégáim eltűntek, amint beléptünk ebbe a hatalmas terembe, és tekintve a ma este jelenlévők számát, valószínűleg soha többé nem látom őket. De ez rendben volt. A busz, ami visszavitt minket az irodába, tizenegykor indult, ez azt jelentette, hogy kevés időm maradt a kiállított hihetetlen királyi ékszerek tanulmányozására.

Egy magas pincér az orrom alá nyomott egy tálca italt, mintha teljesen normális dolog lenne, hogy ingyenpezsgőt kínálnak. Még soha nem kóstoltam pezsgőt, és elhatároztam, hogy józan maradok, de ha a húgom, Autumn itt lenne, megmondaná, hogy nem szabad kihagynom. Fogtam egy pohárral, és az egyik finn királyi család ékszereit bemutató vitrin felé vettem az irányt. Azért voltam itt, hogy dolgozzak. Hogy tanuljak. Hogy befektessek a jövőmbe. A három hónapos szakmai gyakorlatom volt az egyetlen esélyem, a lehetőségem arra, hogy elmeneküljek a szüleim életéből, a lakókocsiparki létből, amiből kész voltam kilépni.

– Hűha! – mondtam hangosan, amikor a teremben szétszórt vitrinek közül odaértem az elsőhöz. Megnéztem a kétszintes tiarát, és nem igazán hittem el, hogy mi áll előttem.

Láttam a neten. A finn királynő viselte az esküvőjén. Közelről és személyesen látni teljesen más volt. Szinte már nyomasztó, annyi minden jól kivehető volt rajta. Az alsó rétegen egy hatalmas szoliter gyémántokból álló fejpánt helyezkedett el, mindegyik köve akkora, mint az ujjbegyem. A felső réteg olyan volt, mint egy zsinór, amiben rubinok és gyémántok váltakoztak. Távolról csak a nagyobb kövek látszottak, de ahogy közelebb értem, megpillantottam a felső, apró kövekből álló zsinórt, amelyet még kisebb kövekkel fűztek össze. Annyira szokatlan volt, hogy legszívesebben elővettem volna egy vázlatfüzetet, és elkezdtem volna rajzolni. Volt egy jegyzetfüzetem és egy tollam a táskám mélyén, de nem láttam, hogy bárki más bármit is jegyzetelne, és ma este nem akartam felhívni magamra a figyelmet. Így is kilógtam a sorból. Ha nem húznám meg magam, valószínűleg letartóztatna a ma este itt járőröző sznobrendőrség. Egy olcsó, kissé nagy, A vonalú fehér ruhát viseltem, amit a húgom adott kölcsön. A gallér köré fekete flittereket varrtam, abban a reményben, hogy elsüthetem koktélruhának. Még Autumn kissé szűkös cipőjét is kölcsönvettem, a frissen szerzett vízhólyagok szolgáltak rá bizonyítékul.

A hólyagos lábbal kis árat fizettem azért, hogy ebben a teremben lehessek. Egy olyan ékszerház gyakornoka voltam, amelynek komoly esélye volt a verseny megnyerésére. Az esély puszta gondolata elegendő volt ahhoz, hogy elnyomja a fájdalmat, amit egyébként éreztem.

A gondolat, hogy tagja lehetek annak a csapatnak, amelyik a finn hercegnőt ékesítette az esküvője napján, hab volt a tortán. Boldog lettem volna a három hónapos tapasztalattal is London egyik legsikeresebb ékszerészénél. Ez volt az a lökés, amire szükségem volt ahhoz, hogy munkát kapjak New Yorkban az egyik nagy ékszerháznál. Egy tucatnyi álláshirdetés tisztán és világosan jelezte az üzenetet – ha nincs tapasztalat, nincs állás. De Charles Ledwin, a Sparkle vezérigazgatójának ajánlólevele minden ajtót kinyitott volna, amit addig becsaptak az orrom előtt. Ez volt a jegyem az oregoni zsákutca-életemből.

Körbepillantottam a teremben szétszórt vitrineken, majd minden kijáratnál megnéztem a testes biztonsági őröket. Sok pénz járt itt ma este. Rengeteg tehetség. Egyszerre volt ijesztő és teljesen felemelő. Úgy éreztem, mintha a tudás szupermarketes készletkisöprésébe kezdenék. Három hónapom lesz arra, hogy a lehető legtöbb tudást szívjam magamba, aztán megszólal a csengő, és a sorsom megpecsételődik. Remélhetőleg eleget tettem, eleget láttam, eleget tanultam ahhoz, hogy megváltoztassam a jövőmet.

Miért nem állt itt sor, hogy meg lehessen nézni ezt a tiarát? Annyira átkozottul gyönyörű volt, hogy legszívesebben torkom szakadtából kiabáltam volna, hogy emberek, jöjjenek ide megnézni. Azt hiszem, így viszont csak az enyém volt. Körülnéztem, hogy megbizonyosodjak róla, senki nem figyel rám – persze hogy nem –, letettem a pezsgőspoharat egy közeli asztalra, elővettem a jegyzetfüzetemet, és felvéstem néhány ötletet.

A következő vitrinben egy pavé gyémántokkal kirakott ezüst hajfésű díszelgett. Egy másik magas pincér lebegett el mellettem egy tálca pezsgővel. Atyaég, biztosan a tiaránál hagytam a poharamat! Még csak meg sem kóstolhattam. Nem vehetnék egy másikat? A pincérre pillantottam, de nem vett észre, így hát elvettem egy másik poharat, és visszafordultam a vitrinhez.

A fésű viktoriánus lehetett a mellette diszkréten elhelyezett kártyára írt dátumból ítélve, de a kialakítás olyan egyszerű volt, hogy sokkal modernebbnek tűnt. Ha jártam volna művészeti iskolába vagy bármilyen főiskolára, talán felismerném az ékszerészt. Az elmúlt években végeztem némi kutatómunkát, de alig volt időm arra is, hogy elkészítsem és eladjam azt a néhány darabot, amit megengedhettem magamnak, nemhogy időt találjak az ékszertervezés történetének tanulmányozására. A tervek, amelyekkel előálltam a gyárban töltött szüneteimben, egyszerű firkálmányokként indultak. Egyszer találtam egy forrasztókészletet az eBayen, és amikor rajzoltam valamit, ami annyira tetszett, hogy nem tudtam csak úgy otthagyni a lapon, spóroltam egy kis ezüstre, és elkészítettem az első darabomat. Amikor az első medált – egy ezüst tölgyfalevelet – a nyakamba akasztottam, valami megragadott. Életemben először volt olyan célom, ami csak rólam szólt – nem pedig arról, hogy a szüleim ki tudják fizetni a lakókocsi bérleti díját vagy a húgom tandíját. Ez egy olyan vágy volt, ami nekem szólt, és csakis nekem. Az ékszer volt az én birodalmam.

Csináltam néhány jegyzetet és felvázoltam néhány ötletet. Tudtam, hogy a Sparkle egyik tervemet sem nevezné be a versenyre, de meg akartam tanulni, hogyan lehet elkészíteni a terveimet a cég speciális szoftverén.

A terem tele volt inspirációval, és én ezt mind magamba akartam szívni, amíg még volt rá lehetőségem. Sok mindenről lemaradtam azáltal, hogy nem jártam főiskolára, de elhatároztam, hogy a Londonban töltött idő alatt a lehető legtöbbet fogok tanulni, és minden egyes csepp tapasztalatot ki akartam facsarni magamból.

A szendvicsek, a kristálypoharak és a nyakkendők között átbújtam a következő tartóhoz, majd a következőhöz, aztán a következőhöz és az utána következőhöz. Ha kiderülne, hogy a mennyország is így néz ki, nem lepődnék meg.

Miközben körbejártam a három karkötőt magában foglaló vitrint, meghallottam, hogy tőlem balra egy csoport Dexter Danielsről suttog. Daniels részvétele a versenyen óriási dolog volt. Szinte visszavonultan élt, és legalább annyira híres volt arról, hogy nincs londoni üzlete, mint arról, hogy fiatal kora ellenére hihetetlenül sikeres. Ő volt az egyik favorit a győzelemre, és – úgy hallottam – elképesztően jóképű.

Nyilvánvalóan örökölte a családi géneket – a szülei tervezték a tiarát, amit bámultam. Eközben a családi vállalkozásom a főbérlők elől menekült, és nem fizette a bérleti díjat. Egy olyan családból származni, amelyik a királyi családok ékszereinek tervezésével írta be magát a történelembe… Dexter biztos nagyon… Tudta egyáltalán, hogy milyen szerencsés? Hogy így nőhetett fel? Nem csoda, hogy ilyen sikeres volt.

Miközben a jegyzetfüzetembe vázoltam, valaki a vitrin másik oldalán meglökte a barátnőjét, és színpadiasan suttogta:

– Ott, a bárpultnál. Az a magas. Ő az. Dexter Daniels.

Felnéztem, és követtem a nő mutatóujját, amikor a terem túlsó oldalán egy férfi fordult felénk. Összevont szemöldöke és fájdalmas arckifejezése megdöbbentett. Mi a csuda tehetett valakit ennyire elesetté egy ilyen estén, egy ilyen gyönyörűségekkel teli helyen? Összeszorította az orrnyergét, az elkeseredés, hogy túlságosan sikeres, nyilvánvalóan túl sok volt neki.

A legjóképűbb férfi a teremben.

Talán egész Londonban.

A sűrű, hullámos, majdnem fekete haja tökéletes hosszúságú – elég hosszú ahhoz, hogy végig lehessen túrni kézzel, de nem annyira hosszú, hogy lófarokba vagy rosszabb esetben kontyba lehessen fogni. Úgy tűnt, ő az egyetlen férfi a teremben, aki nem viselt nyakkendőt az öltönyéhez, a kigombolt ing a nyakán lévő bevágásnál egy bronzos V-t mutatott. Kitűnt a tömegből, de nem azért, mert egy lakókocsiparkban lakott, vagy mert egy számmal kisebb kölcsöncipőt viselt. Nem az volt a lényeg, hogy milyen magas, vagy hogy mennyi magabiztosság sugárzik belőle, hogy az állát néhány napos borosta borítja. Azért tűnt ki, mert ahelyett, hogy úgy nézett volna ki, mintha kollégák között lenne, inkább olyan képet festett, mintha a teremben lévő ékszerészek ügyfele lenne. Olyan fickónak tűnt, aki képes lenne kicsengetni pár millát egy nyakláncra a feleségének, és közben venni valamit a barátnőjének. Valaki odalépett hozzá, hogy üdvözölje, és a fájdalom eltűnt az arcáról, helyét széles vigyor vette át. Olyan mosoly volt ez, amely képes volt üzletet kötni, valakit a legkülönlegesebb embernek éreztetni a szobában, és kétségtelenül a bugyikat a földre hullatni.

De nem az enyémet. Az én bugyim határozottan rajtam maradt. Visszakaptam a tekintetemet a karkötőkre, és folytattam a rajzolást.

Befejeztem a jegyzetelést, és végigpásztáztam a szobát, hátha van még olyan vitrin, amit kihagytam. A legtávolabbi sarokban egy kisebb tartó látszott, amire megesküdtem volna, hogy korábban nem volt ott. Nem voltam benne biztos, hogyan hagyhattam ki. Megnéztem az órámat – még mindig volt néhány percem, hogy elérjem a buszt.

Ahogy odaértem a tartóhoz, megdermedtem, és majdnem elejtettem a jegyzettömböt. A legszebb gyűrűt rejtette, amit valaha láttam. Sokkal egyszerűbb volt, mint a legtöbb ma esti darab, egy nagy smaragd díszelgett rajta, amelyet baguette gyémántok szegélyeztek. Míg a legtöbb kiállított ékszer eredeti terveket vagy briliáns technikákat mutatott be, ez a gyűrű egyiket sem tette. Klasszikus tervezés, egyszerű foglalat, de gyönyörű volt. Eljegyzési gyűrű lehetett, de hatalmas volt. Mellé tettem a kezemet, hogy érzékeljem a méretét. A kontraszt szinte riasztó volt a durva, otthoni manikűrözésnek alávetett kezem és az elegáns, méltóságteljes, tökéletesen csiszolt gyűrű között. Egy héttel ezelőtt még otthon voltam a Sunshine lakókocsiparkban, és az Etsy-bolttal foglalatoskodtam, ami havonta néhány nyakláncmegrendelést hozott nekem. Most a világ másik felén jártam, gyönyörű emberek és még gyönyörűbb ékszerek között, egy három hónapos szakmai gyakorlat kezdetén a világ egyik legjobb ékszerészénél. Még ha az olyan kezet, mint az enyém, soha nem díszíti ilyen finom ékszer, akkor is használhatom arra, hogy valami szépet alkossak vele.