A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Búcsúszimfónia 1. – Miután elmentél, 2022

Copyright © Stella Albright, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Váry Orsolya

A kéziratot lektorálta: Nádasi Krisz

Fotók: Kincses Szilvia

Korrektúra: Kővári Bettina

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Karakai Eszter

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-53-1

A történetet a valóság ihlette.

Azoknak a fiataloknak, akik úgy hitték, töröttek a szárnyaik:
Ne csak repüljetek, hanem szárnyaljatok!

„Aki hisz énbennem, ha meghal is, él; és aki él,

és hisz énbennem, az nem hal meg soha.”

(János 11:25–26){1}

„Kipótolom az éveket,

Visszahozom a szívedet.”

(Ararat Worship Collective)

1. Disz-moll szonáta

Ahogy beléptünk a River Cottage bisztróba, azonnal elöntött a pánik, és eszeveszetten menekülni akartam a zsúfolt tömegből. A terem leghátsó részében halványan pislákolt egy ősrégi lámpaizzó. Ahogy egyre beljebb értünk az étkezdében, úgy éreztem, mintha a kilencvenes évekbe csöppentem volna, ami már apránként kacsingatott a huszadik század modern, új világa felé. Mögöttem a falon megkopott, régi képkeretben egy tigris képe lógott, a másik sarokban pedig egy ősrégi zenegép állt, amely mindannyiszor azt a zenét játszotta, amelyikre befizettél. Abban a percben éppen Michael Bolton dala sejlett fel vészjóslóan a háttérben egy apa és lánya különleges kapcsolatáról. Mintha a zenén keresztül Apu üzent volna, és a szívszaggató szavak mögé bújva búcsúzott volna tőlem azon az éjszakán. Egy idő után már teljesen úgy tűnt, mintha az ő hangját hallanám a hangfalakból. Közelebb léptem a zenéhez. Apu azt hihette, talán majd egy nap megértem, miért szegte meg az ígéretét, és miért nem jött többé haza. Mintha előre tudta volna, hogy nehéz idők jönnek, amikor majd erősnek kell maradnom, és nélküle kell majd tovább folytatnom. Mintha azt súgta volna, a szívembe költözve nem hagy végleg magamra. Megígérte azon az estén, hogy nekünk sosem kell elbúcsúznunk egymástól.

Tőlem jobbra egy hatalmas biliárdasztal állt, néhány idősebb alak még megpróbált játszani. Ahogy véget ért a zene, megfordultam; végigsiklott a tekintetem a végtelennek tűnő bárpulton, felnéztem, a pult mögött ugyanolyan hosszan végigvonult egy tükör, előtte sorakoztak a különféle üvegpoharak, tükrében pedig egy lány rajzolódott ki, feketében. Olyan tizenkét éves forma lehetett, de lélekben sokszor úgy érezte, már rég több harmincnál is.

Kétségtelen, én voltam.

A pult mögött egy középkorú fazon törölgette a nedves poharakat. Elfordítottam a fejem, ahogy váratlanul a hátsó ajtót kilökte egy magas, őszes hajú férfi, derekára hófehér kötény simult, ujjai között fémtálcával egyensúlyozott az asztalok között.

Hosszú évek teltek el Anyu halála óta, de semmivel sem lett könnyebb. Nélküle olyan volt, mintha megállt volna a Föld a forgásában. Nélküle egyszerűen minden értelmetlenné vált. Mintha egyszeriben megállt volna az idő mindannyiunk számára. Mintha megszűnt volna az a biztos pont, életünk középpontja, melybe mindaddig kapaszkodtunk.

Apu az évek előrehaladtával sem tért vissza. Nagyiék minden erejükkel azért küzdöttek, hogy el tudjam felejteni őt, és Hallsville-ben új életet tudjak kezdeni, de ez valójában sosem ment túl jól. Előfordul, hogy néha elveszítünk valakit; többször is, mint kéne. De sokan azt mondják, ilyenkor talán segít, ha pótolni tudod a veszteséget egy másik személlyel. Évekig vártam, hogy jöjjön valaki, de nem jött. Így sosem pótolta semmi.

Chad bácsikám egy idő után felajánlotta, hogy ad egy telefonszámot egy pszichológus ismerőséhez, aki a családjával együtt nemrég költözött a városba. Nagyi kezdetben vonakodott, aztán végül Papi rábeszélte. Azt hangoztatta, hogy ami sok, az sok, ennek a gyereknek igazi gyerekkorra van szüksége – semmi másra nem volt szükségem, csak az anyukámra, vagy legalább az apukámra, aki egykor a világot jelentette a számomra, de ezt senki sem volt képes megérteni.

Azon a napon találkoztam először Holly Scheinnel, Missouri állam legelismertebb terapeutájával, aki valami érthetetlen okból kifolyólag úgy döntött, hogy a családjával a nyüzsgő nagyvárosból, St. Louisból kiköltözik egy isten háta mögötti kisvárosba, és aki attól a naptól kezdve, amikor először találkoztunk a River Cottage-ban, évekre a terapeutám lett. Bár, ha rajtam múlt volna, soha életemben nem találkozunk, de Chad bácsikám végül elintézte, hogy pont ugyanabban az étteremben ebédeljünk aznap, ezért a szombati, nagy családi ünnepi ebédre áthívta a Shein családot a mi asztalunkhoz. Papiék udvariasan bemutatkoztak, de hamar közénk telepedett a feszültség.

– Rendeltetek már? – kérdezte Papi, Greg bólogatni kezdett. – Én ezen a citromos kacsán gondolkodom. Azt mondják, isteni! – Papi hosszasan elmélázott az étlap felett, és igyekezett oldani a pattanásig feszült légkört, ami általában az elsőre még ismeretlen emberek között jön létre, mielőtt teljesen feloldódna a hangulat közöttük. A bisztró kezdett egy kicsit elcsendesedni, miután az emberek nagy része hazaindult. A zene halkan szólt a rádióból, amire már csak akkor figyeltem fel, amikor eltűnt az enyhén ittas huszonévesek nagy része.

A hangulat még feszültebbé vált, ahogy a hangzavart felváltotta a csend. Már legalább fél órája ültünk így, de egy szót sem szóltam. Az asztalt bámultam, és igazából egyáltalán nem figyeltem a körülöttem ülő emberek beszélgetésére.

– És hogy érzed magad Hallsville-ben, Harmony? – Holly felém fordult, mosolya egészen bevilágította a sötét, régi időket idéző bisztrót. Most már kénytelen voltam ránézni.

– Csak egy kicsit fáradt vagyok – hazudtam. – Most jöttem vissza egy fellépésről.

Papi furcsán rám pillantott, összehúzta a szemöldökét. Nagyi tekintete idegesen pásztázta az étterem falait.

– Milyen fellépés? – Elfordultam a hang irányába, egy hosszú, barna hajú, velem egykorúnak tűnő lányt láttam magam előtt, aki óriásira nyílt, mélybarna szemével kémlelte az arcom. Ijesztően hasonlított rám, de ez valamiért abban a pillanatban mégis megnyugtatott. Addig egyáltalán nem tűnt fel, hogy más gyerek is ül az asztalnál rajtam kívül.

– Játszom. Hegedűn. – A hangom tele volt bizonytalansággal, meg sem lettem volna lepődve, ha megvádol, hogy kamu az egész. – De leginkább csak magamnak szoktam. Az olyan… – folytattam, de még sokáig kerestem a megfelelő szót. – Személyes – válaszoltam végül.

Papi és Nagyi összenéztek. Hosszú ideje ez volt a legtöbb, amit kimondtam. Legtöbbször csak akkor voltam igazán képes beszélni az érzéseimről, amikor a színpadon álltam, és a zene beszélt helyettem is.

Anyu halála után Nagyi évekig magán kívül volt. Elcipelt mindenféle gyerekszépségversenyre, csak hogy lefoglalja magát, és elterelje a saját figyelmét a veszteségről, az enyémet pedig a zenéről. De utáltam őket. Azóta is érzem a hajlakk szagát. A szépségversenyek alkalmával a zsűri mindig megkérdezte, mi a legnagyobb vágyam, és én minden egyes alkalommal azt feleltem, az, hogy megmentsem a világot. A bírók pedig csak nevettek, hogy milyen cuki, amit mondok.

Pedig én nem viccből mondtam.

Mióta jelenti a bizakodó és a naiv ugyanazt? Hiszen, mi más is lenne a célja egy lánynak, akinek a megmentették az életét, mint az, hogy valahogy viszonozhassa, és ő is megtegye ezt másokért? Elsősorban talán annak az embernek, aki egykor feladta az életét, hogy ő élhessen.

De Nagyi nem akarta megérteni, hogy én zenélni akarok, és sokáig azt hittem, a zenész apám miatt érzett ellenszenvet a zene iránt. Igyekezett a lehető legtávolabb vinni tőle, így sokáig még zenetanárt sem fogadtak mellém újra, Nagyi még a hegedűmet is eltüntette a ház legtitkosabb részébe; de akit igazán vonz a zene, az mindig utat talál hozzá. Amikor elment otthonról, csak akkor gyakorolhattam, a suliban pedig tovább maradtam bent délutáni különfoglalkozás címszó alatt, miközben csak elbújtam a zeneteremben játszani. Amikor Leslie professzor, aki hetente Columbiába járt, egy tehetségprogram keretein belül meghallott játszani, felajánlotta a nagyszüleimnek, hogy tanítana. Papi végül megértette, hogy hiába a különféle terápiák; csak akkor voltam jól, amikor zenéltem.

– Király – lelkendezett Lindsey. – Én is kipróbáltam, de nem jutottam messzire. Most kézilabdázom – mondta, magas hangja felélesztette a lelkem. Tekintete élénkké vált, izgatottan elmosolyodott.

– Kimegyünk játszani? – szegezte nekem a kérdést. – Van a bisztró mellett egy csúcsszuper játszótér!

– Mehetek? – kérdeztem Papit, hangom derültebbé vált, mint amilyen bármikor is volt azelőtt.

Papi hosszasan, elmélázva bólogatott.

Aznap Lindsey minden létező tapsolós játékot megtanított nekem, és attól a naptól kezdve be nem állt a szánk. Mintha felnyitott volna bennem egy szorosan bezárt ajtót, és kiengedte volna az évek óta raboskodó lelkemet, ami vele újra élni kezdett. Mintha csak tükörképet mutatott volna elém, milyen is lehetnék. Más volt, mint én, de mintha mégis önmagamat láttam volna benne. Lindsey élénk, vibráló személyisége felpezsdítette a szürke hétköznapjaimat. Valójában ő lett a pszichológusom; és a lelki társammal együtt a legjobb barátnőm.

Nélküle fogalmam sincs, hol lennék most.

Már szürkülni kezdett, mikor elindultunk hazafelé a bisztróból. A reggeli újság érintetlenül hevert a küszöbön, Papi lehajolt érte, és miután beléptünk a bejárati ajtón, komótosan kibújt fekete cipőjéből, a konyha felé vette az irányt, majd leült a székébe, hogy végigfussa az aznapi híreket. Tarkóját kuszán elfedő, ritkuló ősz hajszálain megcsillant a lemenő nap meleg fénye. Én még mindig a délutáni élmények hatása alatt álltam, és lassan hámoztam le magamról a kabátomat. Papi egyik kezében a vastag betűkkel végignyomott újságpapírral, a másikban pedig a forró teával teli bögréjével ült a konyhában. A bögre a következő pillanatban váratlanul őrült sebességgel nekiütközött a talajnak, és a porcelán darabjai szétpattantak a kövön. A meghitt, idilli kép Papi esti szeánszáról bögréjével együtt hullott atomjaira. Az éles hangtól összerázkódtam, megfordultam, meredten bámultam Papi arcát, aztán a földön heverő porcelándarabokat. Nagyi idegesen a konyhába szaladt, hogy lehordja Papit, amiért az üknagymama porcelánját darabjaira törte. Papi dermedten ült a konyha közepén, tekintete az újság címoldalára tapadt. Ahogy Nagyi végigpillantott Papi arcán, pánikba esett.

Közelebb léptem Papihoz, válla fölött az újságpapírról feketén-fehéren kiugrott elém a rocker apám fiatalkori fényképe, alatta óriási, vastag betűkkel a neve, és a szalagcím, hogy a francia zenész halálos betegséggel küzd, és szanatóriumba vonult.

Évek óta ez volt az első hír, amit megtudtam róla; úgy éreztem, mintha a földre hullott porcelándarabokkal marcangolnák a lelkem. Hangosan feltört belőlem a zokogás. Papi hirtelen lefordította maga előtt az újságot, és az asztalra csapta. Rémülten megfordult, és látszott rajta, hogy egyáltalán nem számított rá, hogy ilyen közel talál magához.

Nagyi először csodálkozva végigmért, úgy tűnt, azzal, hogy előbb újból beszélni kezdtem, majd órákkal később sírva fakadtam, komoly meglepetést okoztam nekik. Nagyi először vonakodott, mintha nem igazán tudta volna, hogy mit kezdjen a helyzettel, majd kissé mereven, de vigasztalóan magához ölelt.

Papi azonnal kételkedni kezdett, arról beszélt, hogy szerinte az újságok rendszerint felfújják a dolgokat, és szerinte kizárt, hogy Apu a szanatóriumban életét vesztette volna két héttel azelőtt, de ennél többet nem is írtak róla. Bár bátorítani próbált, de ezzel mégsem sokat segített.

Legalább tíz percig álltam összetörve az ijesztően üresnek tűnő ház közepén. Ezt követően hosszú hetekre, sőt hónapokra elcsendesedett körülöttünk minden. Nem tudtunk semmi véglegeset, és senki sem mondott többé erről semmit. Mindenki mélyen hallgatott, és már újsághírek sem szóltak róla. Úgy éreztem, ha csak egy halovány reményszál is marad, amibe kapaszkodhatok, akkor szorosan hozzá kötöm a szívem.

Aznap éjjel különös álmot láttam. Soha azelőtt nem álmodtam Apuval, de most eljött hozzám. Láttam a betegágyon feküdni, meggyötört pillantása csak halványan nézett vissza rám, könyörögtem neki, hogy jöjjön haza, de ő azt válaszolta, nem, nem bírja tovább. Sírni kezdtem, de ekkor – életemben először – vadul betört az elmémbe az a tetovált kéz. Riadtan ébredtem fel aznap hajnalban, kiabálásomra Nagyiék rémülten rohantak be a szobámba. De egy szót sem meséltem nekik az álomról és a balesetben feltűnő tetovált kézről, hiába faggattak. Féltem, hogy ha újra felidézem, ismét megjelenik majd előttem. Aznap éjjel képtelen voltam visszaaludni.

Lebotorkáltam az emeletről, és a hátsó ajtón kisétáltam a kert végébe. Az az éjjel egy hideg, csípős szürkület emlékeként él bennem. Ahogy a kert végében álló, öreg, kérges tölgyhöz közeledtem, a lelkem lassan csillapodott. A fa legvastagabb ágára csomózott ősrégi hintát még Papi szerelte fel, amikor Anyu kislány volt. Ahogy a csend nyugalmát magamhoz engedtem, elhalkultak bennem a nyüzsgő gondolatok. Végighúztam a tenyerem a vastag, koszos tartókötélen, és leültem arra a gondosan lecsiszolt, vörösre festett hintára, amin évtizedeken keresztül hintáztak még a szomszéd gyerekek is. A festék már pattogott róla, de nem foglalkoztam vele. Csípős szél siklott végig az arcomon, hangosan kifújtam a levegőt, egy pillanatig átlátszó ködfelhő lebegett az arcom előtt. Teljesen kiüresedtek a gondolataim. A pázsiton megpillantottam egy madár régen levetett tollát a pirkadat halvány, derengő fényében; hirtelen fújta tovább a szél. Bámultam, még azután is, hogy a szél a madártollal együtt már rég a szomszéd utcában járta útját.

Gyenge, hideg ujjak simultak végig jégcsappá dermedt karomon, az érzéstől azonnal percekre libabőrössé váltam. Nagyi kérdőn, hatalmas, fénylő zöld szemével figyelt engem. Halvány mosolya aggodalmat tükrözött.

– Miért ücsörögsz itt kint? – kérdezte, hangjában ott volt a komolyság és a törődés egyvelege.

Annyira szerettem volna őszinte lenni, de képtelen voltam rá. Megvontam a vállam.

– Jól vagyok… – mosolyogtam vissza, de Nagyi egyből észrevette, hogy valójában egyáltalán nem vagyok jól.

– Engem nem csapsz be, ifjú hölgy. Ki vele, mi nyomja a szíved? – hangosan fújta ki a levegőt, lehelete, mint az otthon melege, úgy burkolt be azon a hajnalon.

Hosszas, súlyos percek következtek ezután, és minden egyes perc, ami szavak nélkül lebegett köztünk, soha véget nem érő órának tűnt. Nagyi nem szólt, nem sürgetett. Tekintete az arcomra tapadt.

– Szerinted látjuk még valaha Aput? – kérdeztem végül, a torkomat szorította a sírás, alig bírtam megszólalni.

– Nem, Harmony, soha. Úgyhogy ne is várd tovább – válaszolta határozottan. Azon a hajnalon Nagyi végleg elszakította azt a reményszálat, amibe alig néhány óráig mereven kapaszkodtam. Lelkem kiüresedve, a szívem ismét szilánkjaira törve, Aput is végleg elengedtem.

2. E-moll szimfónia

Hirtelen ébredek fel. Kint éppen most kezd pirkadni. A nap első sugarai bevilágítanak az ablakon, egészen az ajtóig húzódnak. Olyan jó érzés tölt el, hogy egy rövid ideig úgy érzem, örökre így tudnék maradni. Felkelek, magamra húzom a puha, kényelmes köntösöm, amit még Nagyitól kaptam tavaly karácsonyra. Kinyitom a teraszajtót, váratlanul mosolyt csal az arcomra az a néhány apró fénysugár, melyek táncot járva végigszaladnak a háztetőn.

– Látom, már fent vagy. Kérsz kávét? – kérdezi Nagyi szelíd hangon. A szobaajtót résnyire nyitja, épp csak bekukucskál rajta. Visszanézek rá a teraszajtóból, és szó nélkül megrázom a fejem. – Gyümölcsteát? – faggat tovább, mire újabb fejrázással válaszolok. – Kapucsínót? Esetleg valami reggelit, mondjuk, egy omlettet? – erősködik, majd hirtelen elcsendesedik, meredten bámulja rezzenéstelen tekintetem. – Igen, az omlett jó lesz – győzi meg végül magát, miután rájön, hogy jelenleg képtelen belőlem bármit is kiszedni.

– Nagyi, nem kell ezt csinálnod – szólok végül.

– Úgy érted, inkább csináljak valami mást, mondjuk, mit szólnál a palacsintához?

– Nagyi… nem az omlettről vagy a palacsintáról beszélek. Pontosan tudod, miről van szó.

Beletörődően bólint.

– Megértem, ha haragszol – kezdi.

– Nem haragszom. Én döntöttem úgy, hogy elmegyek – szakítom félbe, Nagyi szótlanul figyel. – El kell mennem – ismétlem, mintha legalábbis önmagamat győzködném. – Anyu is így akarná – folytatom, mire Nagyi láthatóan teljesen megdermed a szobaajtóban. Elindulok a szekrényem felé. – És ha nem bánod, akkor most felöltöznék.

Nagyi bólint, majd elhagyja a szobát. Látszik, hogy teljesen össze van zavarodva, érezhetően mindannyiunknak kimondhatatlanul nehéz ez a mai reggel. Belebújok a farmeromba és egy vastag, pamutpulóverbe.

Percek múlva ismét kopogást hallok az ajtómon, majd Papi nyit be.

– Felkészültél? – kérdezi bizonytalanul.

Azt hiszem, tegnap már mindent bepakoltam a bőröndömbe, amire szükségem lehet.

Ennek ellenére megrázom a fejem.

– Nem tudom, hogy erre fel lehet-e készülni valahogy.

Papi, úgy tűnik, mintha egy picit megnyugodna. Talán azért, hogy egyáltalán szóba állok vele azok után, hogy hetekig titkolta előlem, Apu a városban van. De annyi minden történt az elmúlt napokban, hogy képtelen vagyok most bármiféle haraggal foglalkozni. Azt hiszem, a dühömet a bőröndömben hagytam, és tartok tőle, hogy amikor újra kinyitom, azzal valakinek fájdalmat fogok okozni.

– Harmony, annyira sajnálom, hogy… – kezd bele, kellően felbátorodott az előző mondatom hallatán.

– Hagyjuk ezt, Papi! – zárom le gyorsan a témát még azelőtt, hogy elkezdhetnénk, és elindulok lefelé a lépcsőn. Minden egyes lépcsőfokot egyre lassabban érinti a lábam, és a tenyeremet most még hosszabb ideig sérti a szálkás kapaszkodó a lépcső mellett, ahogy végighúzom rajta a kezem. A szívem hangosan kalapál, a vér hosszasan száguldozik az ereimben.

Meglátom Aput.

Ott áll a nappali közepén, és azt várja, mikor láthat meg engem. A padlót bámulja, és ahogy megjelenek a lépcsőn, felnéz rám, tekintetében az izgatottság és a félelem keveréke tükröződik. Pillantásunk pontosan ugyanúgy találkozik, mint amikor a suli előtt várt rám annyi évvel ezelőtt. Messziről úgy tűnik, a legutóbbi találkozásunk óta legfeljebb csak annyit változott, hogy megszabadult rövid oldalszakállától. De fokozatosan elnehezül a levegő körülöttünk, ahogy egyre közelebb érek hozzá. Hiába próbálok minden erőmmel úgy tekinteni rá, mint ahogyan sok évvel ezelőtt tettem, egyszerűen képtelen vagyok leküzdeni magamban azt a mérhetetlen haragot, amit iránta érzek.

A szememben ő már nem más, mint egy bukott apa, aki nem tudott eleget tenni az ígéreteinek.

Megállok, összeszorul a torkom, a szívem pedig olyan hangosan dübörög, mint a virágos réten, amikor ismét találkoztam Anyuval. Annyiszor elképzeltem már ezt a pillanatot, most viszont szinte biztosra veszem, hogy a tündérmese ezúttal elmarad majd.

Egy darabig a lépcső legalsó fokát bámulom, majd ismét felnézek, az ő tekintete talál meg először, és úgy érzem, egyenesen az enyémbe kapaszkodik. Keserédes érzést kelt, ahogyan felidézi bennem, valamikor régen a világot jelentette ez a pillantás, most viszont már semmit sem vált ki belőlem.

– Szia, kis Musette – köszönt bizonytalanul, hangja pontosan ugyanúgy hangzik, mint az emlékeimben.

– Maradjunk a Harmonynál – közlöm barátságtalanul. Annyira ellenségesre sikerül, hogy megfagy a levegő körülöttünk. Szerencsére jön Papi a csomagokkal, így megtöri a köztünk létrejött feszültséget. Apu azonnal a segítségére siet, és kivesz néhány táskát a kezéből.

– Valamit elfelejtettél – figyelmeztet Papi, és váratlanul felém nyújtja a hegedűmet. Már a tokjában van. A hangszerem; az egyetlen dolog, amibe bármikor kapaszkodhattam, és most mégis azt érzem, Apu érkeztével csak újból darabjaira szedne. Szólnom kéne, hogy talán jobb lenne, ha mégsem vinném magammal, de az utolsó pillanatban mégis meggondolom magam. Összeszorítom az ajkam, lenyelem a torkomat szorító feszültséget. A nappalira ismét leszáll a fagyos levegő, a feszült csendet, úgy tűnik, senki nem meri megtörni.

Minden annyira más lett. Az elmúlt tíz év történései hirtelen mintha összesűrűsödnének bennem, és gombócként feszítenék a torkom. Olyan szinten felerősödnek bennem az akkori érzéseim, hogy képtelen vagyok tovább egy helyben maradni. A bejárati ajtó felé indulok, az ajtó mögött egy taxi pontosan ugyanúgy áll az út szélén, mint amikor Nagyiék visszahoztak Amerikába, és Apu nem jött vissza értem.

Úgy tűnik, Papi megérti a jelzéseimet, és utánam jön a csomagjaimmal. Apu felnyitja a csomagtartót, és Papival együtt bepakolják a bőröndöt és a kisebb táskákat. Nagyi átkarol hátulról, állát a vállamra helyezi, majd halkan a fülembe súgja, hogy minden rendben lesz. Teljesen meglep, mert egy kezemen meg tudnám számolni, hányszor ölelt magához az évek során. Olykor úgy éreztem, ő az, aki sosem tudta igazán feldolgozni Anyu halálát, és az, hogy ennek fejében még én is a nyakukon maradtam, esélyt sem adott az elengedésre. Eleinte nem sokat beszélt a kialakult helyzetről, máskor pedig egyik pillanatról a másikra elveszítette az önuralmát. Egyszer arról siránkozott, hogy mennyire igazságtalan az élet, normális esetben nekik kellett volna először elmenniük, nem Anyunak, máskor meg arról panaszkodott, hogy nem élem meg a gyászomat, mert sohasem sírok, vagy nincsenek hisztérikus dühkitöréseim. Apu elvesztésével, úgy éreztem, már nem tudom, hogyan kell érezni. Hayden viszont újra felélesztette bennem ezt a rég elfeledettnek hitt érzést; azt, hogy milyen szeretni. De ez is végül egy óriási pofára eséssel végződött.

– Mehetünk? – kérdezi Apu, hangja teljesen nyugodt, de ez engem csak még idegesebbé tesz. Nem válaszolok, mert Nagyi hosszas búcsúzkodásba kezd, és megígérteti velem, hogy mindennap felveszem a telefont, amikor éppen hív. Papi egyszerűen csak óvatosan magához ölel, és kitartást kíván, miközben csendben kijelenti, hogy helyes döntést hoztam.

Én ebben egyáltalán nem vagyok olyan biztos…

De nem válaszolok. Azt hiszem, Papi tudja, hogy ma a legkevésbé sem vagyok a szavak embere, és tőle sem várom el, hogy az legyen.

Ahogy a taxi ajtaja becsukódik mellettem, már tudom: bármennyire is tiltakozik ellene minden egyes porcikám, a szívem mégis rendíthetetlenül menni akar, és ezzel a döntéssel a jövőm megpecsételődik.

Nagyiék hevesen integetnek, Papi titokban elmorzsol egy könnycseppet, úgy, hogy lehetőleg senkinek ne tűnjön fel. Nagyival könnyű, mert csak arra koncentrál, hogy a lehető legtovább tudja tartani velem a szemkontaktust, amíg ki nem kanyarodunk a főútra. Túlságosan is érzelgős ezen a reggelen. Talán azzal, hogy elmegyek, felidéződik benne a nap, amikor Anyu is itt hagyta őket. Papi nem tud becsapni.

Már egyáltalán nem látom őket, ezért elfordítom a fejem, de ekkor hirtelen megpillantom Haydenék utcájának tábláját. Hosszasan bámulom, még akkor is, amikor már régen elhagytuk azt a szakaszt. A csütörtök estéhez képest most még jobban tudatosul bennem, hogy ő már nincs velem.

Columbia felé tartunk. Apu egyáltalán nem szól semmit. Fogalmam sincs, hogy egyszerűen csak visszafogott lett az évek alatt, vagy maga sem tudja, mit mondjon. Elég unalmas estéknek nézünk elébe, bár nem mintha egy jó kis apa-lánya beszélgetésre jobban vágynék. Egyszerűen fogalmam sincs, mit várok ettől az egésztől.

Kimondhatatlanul félek.

A reptéren a sofőr segít Apunak kiszedni a csomagokat, és a hegedűm az egyetlen, amit Apu a kezembe nyom, olyan határozottan, mintha csak egy családi nyaralásra indulnánk, ahová elengedhetetlen, hogy egy kislány magával vigye a kedvenc babáját. Elfog egy szokatlan érzés, amiért még mindig egyértelműen tudja, hogy a zene és ezzel együtt a hegedűm a legfontosabb része az életemnek.

– Kösz, a többit intézem – hálálkodik Apu, majd a sofőr kezébe nyom egy húszast.

– Köszönöm, és minden jót!

– Magának is! – köszön el Apu, majd elindulunk, a magas, vörös téglafalak egyenesen a terminálba vezetnek, ahol már most rengeteg ember vár a becsekkolásra. Szerencsére kiderül, hogy a mi gépünkre egy másik sornál kell csekkolni. Valószínűleg csak nemrég kezdődhetett meg ez az egész mizéria a jegyekkel és a csomagokkal, mivel csak néhány ember várakozik itt.

– Pontosan tíz perc múlva zárnak, úgyhogy még időben vagyunk – közli Apu. Azt hiszem, tévedtem. – Ne haragudj, még el kellett intéznem valamit reggel.

– Tőlem aztán… – vágom oda hirtelen. Most először eléggé megijedek magamtól, de úgy érzem, nem lenne igazságos az ellenkező hangnemet választanom. Apu meglepetten végigmér, majd úgy dönt, csodálkozó tekintetét inkább a falaknak intézi. Azt hiszem, előnyösebb helyzetbe került volna, ha ezt a kis reggeli kitérőt kifelejti a beszámolójából. A kabátzsebébe nyúl, kihúzza a méregdrága mobilját, és perceken keresztül telefonál. Felhúzom a szemöldököm, és lenézően elfordítom a fejem.

Akár haza is mehetnék, azt sem venné észre!

Úgy tűnik, egyáltalán nem érdekli ez az egész.

– Át kell szállnunk a New York-i repülőtéren, ott lesz egy óránk, ha éhes leszel, majd veszünk valami kaját. Aztán tíz óra tízkor indul a gépünk a Kanári-szigetekre.

– Hogy hova? – felkapom fejem, és valószínűleg iszonyúan meglepett arcot vágok, mert Apu hangosan nevetni kezd. Egyértelműen poénnak szánta. – Oké, azért ennyire nem volt vicces – morgok rá, mire Apu hirtelen abbahagyja a nevetést.

Legalább már tudom, kitől örököltem a csapnivaló humoromat!

Bár normális esetben talán én is nevettem volna, de mindketten tudjuk, hogy ez közel sem egy normális eset. Apu hangosan megköszörüli a torkát, és úgy tesz, mintha elvonná a figyelmét a liftből kikászálódó öltönyösök sokasága, majd végre sorra kerülünk. Apu elég rutinosan intézi a becsekkolás körüli teendőket, úgy tűnik, nem először csinálja. Még tisztázunk néhány fontos adatot, majd továbbindulunk. Közben szól, hogy figyeljünk a hangosbemondóra a tranzitban is, nehogy lekéssük a beszállást. Valószínűleg elképzelte, hogy még vásárolgatni fogok, ahogy a velem egykorú tinilányok szoktak, ezért majd rám kell várni, de valamiért engem nem igazán köt le a divat.

Apu még ezt sem tudja rólam.

Még elintéz néhány további telefont, amit útközben válasz nélkül hagyott, és úgy tűnik, elég komoly üzleti dolgokról folyik a vita, ezért mégis inkább a boltok mellett döntök.

Ötletem sincs, mennyi idő telhetett el, de Apu hirtelen megjelent mellettem, hogy szóljon, nemrég megkezdődött a beszállás. Én persze úgy teszek, mintha már tudtam volna, és egyedül Apura kellene várni, hogy letegye a telefont. Igazság szerint egyáltalán nem figyeltem a hangosbemondót.

Normális esetben most várnom kellene, hogy végre a felhők fölött legyünk, de nincs túl sok jó élményem a repüléssel. Egyszer egy temetésre kísértük a rokonokat és a barátokat a nemzetközi reptérről, máskor meg épp új életet kellett kezdenem egy másik kontinensen, miután elveszítettem a szüleimet.

Végül mi is felkerülünk a gépre, most szinte tele van a járat. Néhány gyerek hangosan sír, egy magas férfi pedig épp előttünk próbálja felpakolni a cuccait a felső csomagtartóba. Egy darabig csak ácsorgunk, és úgy tűnik, percekig nem történik semmi. Szerencsére a légiutas-kísérők megjelenése perceken belül rendezi a helyzetet.

Apu már a helyén ül, amikor előkerül a farzsebéből a tárcája, és visszateszi az igazolványait, amire még nem volt ideje a becsekkolás óta. A tekintetem megakad egy apró, már gyűrött fényképen, amely ott lapul a tárcájának sarkában; egy sötétbarna, göndör hajú kislány és a gyönyörű, szőke hajú édesanyja mosolyog vissza rám.

Rájövök, hogy már ismerem őket… hiszen mi vagyunk.

{1} János evangéliuma, 11. fejezet, 25–26. vers. A Magyar Bibliatársulat új fordítású Bibliája.