Kovács Attila

A világon a legdrágább

Kovács Attila

2022

All rights reserved / Minden jog fenntartva

Copyright

Copyright ©Kovács Attila, 2022

Lektorálta: Nádasi Krisz, https://www.krisznadasiwrites.hu/

Borítóterv: Kovács Attila

https://attilakblog.wordpress.com/

ISBN

1

Karcsi bácsi kezében megállt a villa. A serpenyőben tovább sercegett a hús.

– És ezért jöttetek el most hozzám? – kérdezte, de nem fordult meg.

– Igen – felelte az unokája. – Majd részletesen elmondanak anyuék mindent. Röviden ez a lényeg.

Az öregúr továbbra sem vette le a szemét a sistergő olajban sülő hússzeletekről. Becsapottnak érezte magát. Nem így képzelte el az első nyugdíjas évét. Úgy érezte, mindazok után, amiken az utóbbi időben átment, megérdemelne egy kis nyugalmat.

Gyakorlott mozdulatokkal megfordította a pácolt tarját. Fél szemmel a fehér faliórára sandított.

Két órára mindennel elkészül, le is ülhetnek enni. Persze ha Edina szülei idejében visszaérkeznek.

Pár órája sebtében kipakolták a lányt, és már futottak is valahova.

Az öregúr a zamatosra sült flekkenszeleteket egy nagy jénai tálba pakolta, és lefedte, hogy ne hűljenek ki. Amikor megigazította a fedőt a párásodó tálon, sajgó fájdalom járta át a szívét.

Ágicával – Isten nyugtassa! – volt egy hétvégi szertartásuk, amit hosszú-hosszú éveken át mindig ugyanúgy csináltak végig. A húsos tálat kitették az asztal közepére, és ő már indult is, hogy hozza az

„aperitifet” – ez mindig ugyanaz volt: egy üveg sör. Ágica olyankor elővett két talpas poharat a tálalószekrényből – mindig ugyanazt a két poharat. Két rövid szárú, öblös, zöldes árnyalatú poharat.

Vasárnapról vasárnapra ez ismétlődött meg: elosztottak egy üveg sört – mindig barnát, mindig csak egy üveggel. És mindig ebéd előtt itták meg, soha nem utána.

A temetés utáni első vasárnapon Karcsi bácsi gondosan díszpapírba csomagolta a két zöld poharat, és becsúsztatta őket a konyhaszekrény alsó fiókjának a legmélyére. Egyedül már nem esett jól az „aperitif”.

Amikor előző nap Márta felhívta azzal, hogy eljönnek Kolozsvárról és meglátogatják, megkérte az apját, hogy ebédre ne bajlódjon levessel. Ám ha nem jelent gondot, legyen kétféle hús (az egyik feltétlenül sovány és zsírtalan) és kétféle körítés – az egyik feltétlenül párolt rizs, a másik pedig lehet sült krumpli vagy akármi más.

Karcsi bácsi libasorba állította a hosszú konyhapulton a négy tálat. Levette magáról a kötényt, felakasztotta a pult végében a bal oldali akasztóra. Az ablakhoz lépett, behajtotta, majd bukóra állította. Csak azután fordult meg Edina felé.

– Két órát mondtak anyádék? – kérdezte tőle.

– Kettőt. Sietnek, azt mondták.

Az unokája arcát fürkészte.

– Ha hozok egy sört magamnak, kérsz egy pohárkával? – kérdezte bizonytalanul.

A lány megrázta a fejét.

– Dehogy, tata! Nekem… Nem, köszönöm, nem kérek. Hiszen alig múltam tizenöt! – tette hozzá mosolyogva. Ahogy újra a telefonja fölé hajtotta a fejét, az a hosszú, rakoncátlan szőke tincs megint a

szeme elé hullott a homlokáról.

Karcsi bácsi az órára nézett, majd elővett a kamrából egy üveg barna sört, hozzá egy hosszú, karcsú poharat. Töltött magának – jó habosan, úgy szerette –, és leült az unokájával szemben.

Tudta, hogy kérdeznie kellene tőle valamit, kedvesen és érdeklődően, ahogy a nagyapák szokták.

Olyasmit, hogy „Jól ment az iskola?”, vagy „Hogy telt a nyári vakáció?”, vagy „Ki a legjobb barátod?”

– de úgy érezte, az adott helyzetben ez nem olyan fontos. Inkább azon kell gondolkoznia, hogy hogyan mondjon nemet Mártának és Leventének, amikor előállnak a kérésükkel.

Ágica temetése óta már majdnem fél év telt el. Nem sok, de arra elég, hogy végre azt érezze, lassanként megvigasztalódik, megnyugszik a lelke, feltalálja magát az egyedüllétben. A gyász egy hosszan tartó folyamat. A veszteséget fel kell dolgozni, ehhez pedig a megszokott dolgokba kell kapaszkodni. Ezek segítik át az embert, nem az újdonságok.

Mindent megértek, de mindennek van egy határa. És punktum!

– Tata! – A lány az asztalra tette az telefonját. Finoman megköszörülte a torkát. – Megkérhetlek valamire?

– Persze, Edina! Bármire, kicsim.

– Anyuék a lelkemre kötötték, hogy ne szóljam el magam neked. Nem szeretném, ha megtudnák, hogy mégis elmeséltem. Alig indultunk el otthonról, rögtön rázendítettek a témájukra, és szörnyen frászoltak, hogy hogyan adják elő magukat, amikor veled találkoznak. Annyira fura volt… Baj, hogy elmondtam?

Ezt olyan mélységesen szomorú tekintettel kérdezte, hogy a nagyapja gondolkodás nélkül rávágta:

– Dehogy is! Jól tetted. Majd úgy teszek, mintha semmiről sem tudnék.

A lány biccentett, és a telefonja után nyúlt.

Egy darabig csendben ültek.

Karcsi bácsi legszívesebben rászólt volna, hogy „Nem tennéd végre le azt az izét, fiam?”, ahogy az iskolában mondogatta, valahányszor egy-egy nagyobb diákot rajtakapott, hogy önfeledten bújja a kütyüjét. És amint teltek az évek, és közeledett a nyugdíjazása, azt kellett látnia, hogy nem csak a nagyobb diákok, de már az osztályából a kis elemisták is folyton a telefonjukat bámulják a szünetekben.

Jobb is, hogy letette végre a lantot. Ez már nem az ő világa. Ezek már nem olyan gyerekek, mint amilyeneket annak idején tanított – kínlódjanak hát velük az új kollégák, a fiatal tanítók. Azok, akik őt egy „dinoszaurusznak” csúfolták, és – látta ő! – gúnyosan összesúgtak a „vén Szekeres” háta mögött.

Kiitta a sörét. Az órára nézett. Két óra húsz. Ki fog hűlni az étel.

A nyitott ablakon behallatszott, hogy megáll egy autó a tömbház előtt. Karcsi bácsi felpattant, elhúzta a függönyt, és lenézett az utcára.

Végre megérkeztek.

A kolozsvári rendszámú szögletes piros kocsi kissé ferdén állt be két parkoló autó közé. Karcsi bácsi azt várta, hogy egy-két kisebb manőver következik, amivel besimul a sorba, de nem ez történt.

A motor leállt, és a következő pillanatban kiszállt a lánya.

Márta rögtön az emeleti ablakot fürkészte a tekintetével. Integetett az apjának, majd a karórájára pillantott, és türelmetlen mozdulatot tett a kocsiban ülő férje felé. Erre nyílt a másik ajtó, és kikászálódott Levente is.

Karcsi bácsi nem várta meg, hogy csengessenek, a nyitott bejárati ajtóban várta meg, hogy felérjenek a másodikra.

– Jaj, apu, ne haragudj! – szabadkozott Márta, miután kibújt az apja öleléséből. – Jobban elhúzódott, mint gondoltuk. De mindjárt elmeséljük, merre jártunk… Milyen jó illat terjeng itt! Ezer közül is megismerném a fokhagymás pácodat! Edina?

– A konyhában van. – Karcsi bácsi kezet rázott a vejével. – Szervusz, Levente. Minden rendben?

A veje zavartan bólogatott, szája sarkában azzal a jellegzetes, levakarhatatlan félmosollyal.

Inkább megbízhatatlannak és sunyinak tűnt tőle, mintsem kedvesnek.

Amúgy Karcsi bácsi semmi kivetnivalót nem talált a vejében. Levente magas volt – talán egy picit túl magas, Márta a válláig sem ért. Eléggé jóképű – bár a kiálló pofacsontú férfiak legtöbbször erőszakosak. Dús, hullámos a haja – amit érthetetlen módon a fülére fésült, pedig ez már rég nem számít divatosnak. Végül is, ha ezek az apróságok Mártát nem zavarják, neki semmi kifogása Levente ellen. Főleg, hogy ritkán látta a vejét. A fiatalok rögtön az esküvő után Kolozsváron telepedtek le, és az elmúlt húsz évben csak nagy ritkán jöttek le Temesvárra. Egy kezén meg tudná számolni, összesen hányszor. Utoljára márciusban voltak itt, Ágica temetésén.

Az asztal köré telepedtek.

– Semmit nem kell újramelegíteni! – jelentette ki Márta, mint aki olvas az apja gondolataiban.

Pedig Karcsi bácsi nem emiatt habozott. Próbálta összeszedni az ellenérveit, hiszen már csak percek kérdése, és nem csak az étel kerül tálalásra, hanem az is, ami ennek a látogatásnak a tulajdonképpeni célja.

Először a párolt csirkemellből szedett az egyik tányérra, mellé egy kupac rizst pakolt, és Márta elé tette. Azután visszafordult a pulthoz, hogy Edinának és az apjának szolgálja fel a flekkent és a sült krumplit.

Mocorgást hallott a háta mögött. A válla fölött látta, hogy Márta a tányért Edina elé teszi.

– Nocsak, nocsak! – jegyezte meg mosolyogva. – Azt hittem, lányom, hogy te vagy az, aki annyira vigyáz az alakjára. Higgyétek el, nem olyan zsíros ez a disznóflekken! Szerintem sokkal gusztább, mint az az ízetlen csirke…

Elakadt, mert Márta fájdalmasan felnyögött. A nő arca egyszeriben elborult, szája fájdalmas grimaszba rándult, amint sóhajtva megszorította Edina kezét. A lány rezzenéstelen arccal maga elé bámult.

– Tudod, apus, Edina… a betegségével… – kezdett bele Levente, de Márta fejezte be a mondatot, furcsán elcsukló hangon:

–… nem eheti azt, amit mi. Az LPLD miatt.

Karcsi bácsi megrökönyödve nézett hol az egyikre, hol a másikra.

– Micsoda? Mi miatt? – nyögte ki, de ekkor már felsejlett benne, hogy néhány éve valami különleges betegséget fedeztek fel az unokában.

– Lipoprotein lipáz hiány – szólalt meg újra Levente, majd hozzátette: – A szervezet nagyon nehezen dolgozza fel a zsírokat. Ez nálunk, a többieknél néhány óra alatt megvan, de Edinának két-három napra van szüksége hozzá.

– Szörnyen szigorú diétára van fogva szegénykém – mondta Márta. Szemei megteltek könnyel. –

Ha nem figyelünk oda, ha nem tartjuk be, nagyon csúnya akut hasnyálmirigy-gyulladást csinálhat…

ami pokolian fájdalmas… Az orvosok szerint akár végzetes is lehet! És bármennyire vigyázunk, hosszú távon számolnunk kell a cukorbajjal, zsírembóliával, trombózissal… Drága kicsi ártatlan lányom!

Karcsi bácsi egy bizonytalan lépést tett Edina felé. A lány nem emelte fel a fejét. Továbbra is mozdulatlanul ült, mintha nem is róla lenne szó.

– Ne haragudjatok, én… – hebegte Karcsi bácsi. Az üres tányér még mindig a kezében volt. –

Annyira lefoglalt Ágica gondozása, hogy… Pedig mondtátok! De amikor itt voltatok a temetésen, én nem is…

– Nem kell rosszul érezned magad emiatt. – Márta felállt, a kézfejével megtörölte a szemét, és az apjához lépett. – Szegény anyuval megvolt neked a magad baja, Isten nyugtassa.

Elvette a tányért az apjától, és folytatta a tálalást.

Nyomasztó csendben ettek.

– Azért… – szólalt meg nagy sokára Karcsi bácsi. – Valamilyen kezelést csak kap, nem? Egy gyógyszert, valamit, amitől meggyógyul.

Márta összenézett a férjével. Nem mondtak rá semmit, ezért az öregúr indulatosan kifakadt:

– Most már mindenre van gyógyszer! Elvégre 2016-ban vagyunk, nem a középkorban!

Levente letette a villáját. Nagyot sóhajtott.

– Igazad van, apus. Van rá gyógyszer. Glybera. Ez a neve.

– Na, látjátok! Kigyógyít ebből az izéből?

– Igen.

– S akkor? Mi a gond? Azt kell felíratni. Megvenni. Mindegy. Ha van rá megoldás, miért lógatjátok így az orrotokat?

– A Glybera… Az túl drága nekünk, apu – mondta Márta.

Karcsi bácsi bosszúsan összevonta a szemöldökét.

– Mi az, hogy túl drága? Edina a szemünk fénye! A világon a legdrágább! Áldozatot kell hozni. Az

élet bizony így működik. Gondoljátok, hogy Ágica kezelése semmibe nem került? Nem is volt az kevés! Ide figyeljetek! Nekem is van egy kis félretett pénzem. Mennyibe kerül ez a… minek is mondtad?

Mártáék újra összenéztek.

– Egymillióba – felelte Levente nyomatékosan.

– Egymillió lejbe? – hűlt el az öreg.

– Nem. Egymillió euróba.

– Micsoda?! Hogy a csudába kerülhet egy gyógyszer egymillió euróba?

– Ennyibe kerül. Nem hallottál róla? Ez a világ legdrágább gyógyszere!

– Miért kellett pont mi járjunk így? – zokogott fel Márta. A kezébe temette az arcát.

– Ennyi pénzt képtelenség összekaparni becsületes munkával – állapította meg csendesen Levente, azzal a bocsánatkérő mosolyfélével.

Végre Edina is megmozdult. A nagyapja felé fordult. Nem mondott semmit, az arca kifejezéstelen maradt, mint egy szép, faragott szobornak. Nagy, kék szemeit a nagyapjára függesztette, aki ettől még jobban összezavarodott.

– Egymillió euró? – visszhangozta az öreg hitetlenkedve. – Az egy kegyetlenül nagy összeg! Annyit valóban képtelenség összekaparni!

2

– De azért nem olyan rettenetes, ugye, bogaram? – kérdezte Márta halvány mosollyal.

Edina megrázta a fejét.

– Az a szerencsénk – magyarázta tovább az anyja –, hogy ez a gyerek már kicsi korától nagyon szófogadó volt. Azóta is szigorúan betart mindent, ahogy kell, nem nehezíti az életünket.

– Pedig a kamaszok nem ilyenek – kontrázott Levente. Úgy, ahogyan hangversenyeken a hegedűk szólamába bekapcsolódnak a bőgők is, és lassan kezd összeállni a harmonikus hangzású dallam.

Karcsi bácsi érezte, hogy az unokája finoman meglöki az asztal alatt a térdét. Ő anélkül is tudta, hogy mi következik.

De Mártáék lassan, megfontoltan építették fel a beszédjüket. Nem siettek.

Előbb még elmondták, hogy mennyire megváltozott Temesvár belvárosa, amióta utoljára erre jártak. És szeptember elején mennyivel melegebb van itt, mint Kolozsváron, ahol mindig gyorsabban köszönt be az ősz.

Karcsi bácsi tűnődve hallgatta a lányát, és arra gondolt, hogy bár külsőre Márta nagyon hasonlít az anyjára, alapvetően teljesen más, mint amilyen Ágica volt. A kemény szálú, lilásfekete haj, azok a fekete fénnyel ragyogó szemek, a szögletes arc – mintha Ágica ülne vele szemben! De amikor belenézett azokba a képtelenül sötét szemekbe, nem azt a rátarti magabiztosságot látta, amely Ágica minden szavát, mozdulatát kísérte. Nem az sugárzott belőle, hogy „Csend! Úgy lesz, ahogy én mondom!”

Hátradőlt a széken. Márta távolról sem olyan határozott, mint amilyen az anyja volt. Ezért is kerülgeti a mondandóját, mint macska a forró kását.

Még mindig a városról meséltek, arról, hogy milyen szépek a szomorúfűzek a Bega partján.

– Emlékszel Palira, apu? Osztálytársam volt. Az Aradi úton laktak annak idején. De elköltöztek. A Rózsapark mellett vettek házat. Gyönyörű helyen, igaz, Levi? Az a csend… Még mindig nyílnak a rózsák, az udvaron is érezni az illatukat.

– Találkoztam néhány hete az anyjával – jegyezte meg Karcsi bácsi. – A piacon. Mesélte, hogy Paliék már évek óta kint dolgoznak… Angliában? Talán ezt mondta.

– Igen, Angliában vannak már néhány éve. Persze csak ideiglenesen – bizonygatta Márta sietve. –

Aztán hazaköltöznek. Nem bánták meg, hogy kint dolgoznak. Ott jobban keresnek, mint itthon.

Sokkal jobban! Azzal a pénzzel már lehet tervezni. Házat venni a Rózsapark mellett. Nem is merek belegondolni, mennyibe kerül ott egy ház… Palival most nem találkoztunk, csak Marikával. Néhány napra hazautazott. Vele beszélgettünk.

– Gyerekük van? Azt nem kérdeztem az anyjától.

– Van két fiuk.

– Azokat is kivitték oda… Angliába?

– Nem, ők itt maradtak, Temesváron. A nagyszülőkkel.

– Aha.

Márta segélykérően a férjére nézett.

Az vett egy mély levegőt, és egy szuszra ledarálta a kényes mondókát. Becsületére legyen mondva, elég értelmesen és világosan. Csak egy kicsit remegett meg a hangja, valahol a közepe táján.

Amikor befejezte, várakozóan mindhárman Karcsi bácsira néztek.

– Tehát értsem úgy, hogy az építkezési vállalat, ahol dolgoztatok, leállt. Mindketten munkanélküliek lettetek, és semmi jobb nem jutott eszetekbe, mint kimenni Angliába, oda, ahol azok a Paliék is vannak – summázta óvatosan az öregúr, hogy időt nyerjen.

– Csak egy évre mennénk, apu. Jövő őszig biztosan újraindul az építkezési cég. Ilyen rövid időre annak semmi értelme, hogy Edinát is magunkkal vigyük, ezt ő sem akarja. De egyedül sem maradhat otthon…

– Ezért arra az egy évre, amíg távol vagytok, nekem kellene felköltöznöm Kolozsvárra, ugye? Ez a terv?

A beállt csendben a fehér falióra olyan hangosan dobolt, mint egy hatalmas gőzgép dugattyúja.

Karcsi bácsi nem is számított arra, hogy valaki válaszolni fog a kérdésére. Tudta, hogy mindenki az ő válaszára vár.

Már akkor túlzásnak tűnt az egész, amikor az unokája elmesélte, hogy mit találtak ki a szülei. De a lány egy szóval sem említette, hogy van egy nehezítő körülmény is – a ritka és komplikált betegség, amiben szenved, és aminek a rendezése óriási felelősség.

Lassan, higgadtan az asztalra ejtette a tenyerét, olyanformán, mint amikor egy visszavonhatatlan határozat legvégére rákerül a bélyegző.

– Nem! – jelentette ki határozottan. – Sajnos erről szó sem lehet. Sajnálom. Én megértem, hogy nektek az a jó, ha kimentek Angliába, Edinának az, ha otthon marad… De ti is értsétek meg, hogy nekem is megvannak a magam gondjai. Mártikám, anyád itt hagyott, és ez a seb még túl friss. Annyit őröltem magam, amióta ágynak esett! A legádázabb ellenségemnek sem kívánom azt, amiken átmentem! Rendeznem kell az életemet, békére kell lelnem… A nyugdíjas lét már magában is kihívás, egy teljesen új helyzet, amit még meg kell szoknom…

Ahogy panaszosan sorolta ezeket, egyre jobban szorongatta a torkát a felindulás.

Hogyan is képzeli Márta, hogy rám sózza a lányt? Akármilyen szófogadó kamaszról legyen szó!

Nem!

Ezt az egészet másképpen kell, hogy megoldják.

Rendezhetnek olyan megindító jelenetet, amilyet akarnak – zokogót, toporzékolót vagy halkan hüppögőt, én nem megyek sehova!

Mártáék azonban nem rendeztek semmilyen jelenetet. Csendben befejezték az ebédet.

Miután leszedték a tányérokat, újra támadásba lendültek. Bizonygatták, hogy nem olyan bonyolult, amilyennek első percben hangzik. Edina semmiféle fejtörést nem okoz.

Már évek óta egyedül tanul, nagyon ügyes az iskolában.

A diétája? Az csak egy zsírszegény diéta, amiben már másfél éve segít Czakó doktornő. Három házzal feljebb lakik, ő állítja össze a heti étrendet.

Az építkezési cég leállása? Ugyan, ez csak átmeneti. A főnök annyira dörzsölt, nem hagyja az kárba veszni! Rossz idők járnak, ideiglenesen ugyan padlóféket fogott az ingatlanpiac, minden leállt, de választások lesznek decemberben. Ilyenkor mindig belendülnek a dolgok. Jövőre támogatni fogják a lakáshiteleket, gőzerővel indul be a munka. Hiszen Kolozsvár az építkezések fellegvára. Csak röpke egy évig kellene valahogyan kihúzni.

Sajnos nem mindegy, hogy addig is milyen munkát vállalnak. Kis fizetésű állás ki van zárva! Nem panaszképpen, de azért bizony nem olcsó mulatság ez a diéta. Ha csak az MCT olaj árát nézzük: tízszer drágább, mint a napraforgóolaj!

Egyre több érvet hoztak fel, az öregúrnak pedig egyre kevesebb ellenérve maradt. Aprókat sóhajtva hallgatta a lánya véget nem érő tirádáját. Néha lopva az unokájára nézett. Edina nem szólt bele, rezzenéstelen arccal ült. Azután felpattant, magára kapta a babos kötényt, és nekiállt mosogatni.

– Jól van, Mártikám – vetette közbe Karcsi bácsi a kipirult arcú lányának –, értem már, hogy lépni akartok. De nincs más megoldás? Jó ez a gyereknek?

– Mit tegyünk? Éppen őmiatta választjuk ezt. Amit teszünk, érte tesszük. Hogy fussa a széle a hosszát. Számíthatunk rád, apu? Ott leszel vele? Csak így lennénk nyugodtak. Most, hogy végre te is nyugdíjba mentél…

Karcsi bácsi megvakarta a füle tövét. Felsóhajtott.

– Ildi? Béla? Velük nem beszéltetek? – kérdezte. – Miért nem hagyjátok a gyereket a kolozsvári nagyszülőknél?

Karcsi bácsi jól tudta, hogy Márta nehezen találta meg a közös hangot az apósáékkal, de ha már ennyire biztosak benne, hogy menni akarnak, egyszerűbb lenne ott keresni a kompromisszumot, nem nála.

Már rögtön az esküvőjük után adódott néhány parázs vita, sértődött pillanat, legfőképpen Béla érzéketlen beszólásai miatt. A volt bankigazgató egy percig sem rejtette véka alá, hogy fényesebb jövőt képzelt a fiának. És alighanem egy káprázatosabb, becsvágyóbb feleséget is. Márta alapvetően szelíd és béketűrő, de ez már neki is sok volt. Így hát viszonylag gyorsan langyosra hűlt az apósáékkal a kapcsolat.

Úgy tűnt, ez továbbra is érzékeny pont maradt, mert Márta lendületes magyarázata elakadt.

Kettőt pislantott, Leventére nézett, de az csupán zavartan fészkelődött, köhintett, és egy szót sem szólt.

Végül Márta csak ennyit mondott:

– Tudod, hogy Levente szülei milyenek. Segítenek, ahol tudnak, de…

Úgy lógott az asztal fölött ez a „de”, mint egy otromba rézcsillár, amiből kicsavarták az égőket.

– Hozom a desszertet – törte meg a kínos csendet Edina, és kiment a fagyasztóhoz.

– Mit dolgoznátok Angliában? – fordult Karcsi bácsi a vejéhez.

– Pali és Marika egy nagy cégnél kaptak munkát. Roppant elégedettek. Pali már csoportvezetővé avanzsált. Most üresedés van, úgyhogy tökéletes az időzítés.

– Üresedés?

– Igen, apus. Be volt ígérve valami fizetésemelés, a főnökség nem adta meg, ezért többen beadták a felmondásukat. Sok a meló, így most új munkásokat vennének fel. Mégpedig sürgősen.

Karcsi bácsi újabb sóhajt nyomott el.

– Ilyen darázsfészekbe mennétek, Márta? – kérdezte, és értetlenül ingatta a fejét. – Jó ötlet ez, lányom?

Közben Edina kitette az asztalra a színes kistányérokat, és szétosztotta a desszertet.

– Ez nem a mi dolgunk – felelte Márta. – A fizetés sokkal nagyobb, mint amit itthon kaptunk. A munka pedig nem nehéz.

– Mi lenne az?

– Szendvicseket csomagolunk.

Már magában ez a válasz elég lett volna, hogy Karcsi bácsi szemöldöke a homloka közepéig ugorjon. De volt valami, amitől még jobban meghökkent. Edina mindenki elé tölcséres csokifagylaltot tett, csak a saját tányérjára került valami más.

Amikor felemelte, és nyalogatni kezdte, aprókat harapdálva a végéből, akkor ismerte fel az öregúr, hogy az egy fagyasztott banán.

– Neki nem szabad fagylaltot enni – sietett a magyarázattal Márta.

Karcsi bácsi kimeredt szemmel nézte a fagyasztott banánt szorongató unokáját, mellette a görnyedten ülő, könyörgő szemű Mártát, akinek néhány ősz hajszál csillant meg szénfekete hajában.

Végül Levente felé fordult, aki az asztal fölé tornyosulva a fagylalt csomagolópapírjával bíbelődött, s közben kényszeredetten mosolygott, mintha az egész világtól akarna bocsánatot kérni, amiért szendvicspakolónak viszi ki a feleségét Angliába.

Egy röpke pillanatig Karcsi bácsi azt kívánta, hogy történjen végre valami, ami kiszakítja ebből a groteszk, szürrealista festményből, amelynek a foglya, felébreszti ebből a rettenetes, abszurd álomból. Majd jéghideg vízzel megmossa az arcát, és jót nevet az egészen.

De semmi ilyen nem történt.

Csak az az átkozott óra kalapált a falra akasztva. Mintha minden ütemével azt mondaná – Ágica mély, határozott hangján: „Kar-csi, Kar-csi, Kar-csi…”

– Rendben van – szólalt meg az öreg. – Legyen úgy, ahogy ti akarjátok. Segítek.

3

Márta és Levente alighanem alaposan átbeszélték a Temesvárra vezető több órás autóúton Karcsi bácsi elköltöztetését, mert nagyon konkrét elképzelésük volt mindenre. Alighogy rábólintott az öregúr az ötletükre, rögtön nekifogtak, és egyhuzamban ledarálták a legfontosabb lépéseket.

Sietősen és szemmel láthatóan megkönnyebbülve. Azután könnyes búcsút vettek, és már ott sem voltak.

Azt tervezték, hogy szeptember végén repülnek Londonba, és elegendő lesz, ha az „apus” néhány nappal korábban érkezik meg Kolozsvárra.

Azonban váratlanul minden megbeszélt határidő felborult. Alig néhány nappal a látogatásuk után telefonált Márta, és elújságolta, hogy két héttel korábban kell munkába állniuk.

– Még jó, hogy idén tizenkettedikén kezdődik az iskola – hadarta izgatottan. – Az egy hétfői nap, és mi csak csütörtökön reggel kezdjük a munkát. Pali megvette szerdára a repülőjegyeket. Olyan rendes, hogy mindenről gondoskodik! Azért kicsit frászolunk, mert úgy volt eredetileg, hogy… –

Tartott egy kis szünetet. – Halló! Hallasz, apu?

– Persze, Mártika! Nagyon jól hallak.

– Akkor jó. Azt hittem, megszakadt. Tehát a lényeg, hogy Levente már a jövő hét elején felhozna téged Kolozsvárra, ha… ha ez nem gond… Sajnos pont hétfőn van az évnyitó Edina iskolájában…

Eddig mindegyiken ott volt Levente is… De nem olyan fontos, hogy az idén is így legyen. Neked jó a hétfő? Nem kell rengeteg cuccot pakolni, hiszen…

Márta hangosan kapkodta a levegőt, akadozva beszélt, mint aki fel van készülve a felháborodott ellenkezésre, amely rögtön belefojtja a szót. Ám az apja nem akarta tovább nehezíteni a dolgát, ezért csendben végighallgatta, majd tettetett könnyedséggel azt felelte, hogy természetesen ez nem gond, hiszen mindent megbeszéltek, mit számít az a néhány nap pluszban vagy mínuszban.

Igazából nagyon is számított.

Ott volt a bepakolás kérdése. Mit vigyen, mi maradjon? Valahányszor elutaztak valahova, mire ő

pedánsan előkészítette a vonatjegyeket, a költőpénzt, valamint a foglalás visszaigazolását, Ágica már minden egyebet bepakolt. Ezúttal egyedül kell eldöntenie, hogy mi kerül a bőröndbe. Nagy kihívás ez olyannak, aki soha nem bajlódott csip-csupokkal. Komoly odafigyelést igénylő feladat.

Aztán még ott van a lakás is. Kulcsot kell hagyni valakinek, aki időnként benéz, megöntözi a növényeket, kinyitja a postaládát, kifizeti a számlákat… Csakis egy megbízható személy jöhet számításba. Még senkivel nem beszélt ez ügyben.

No meg mi lesz az „Admirál Klubbal”? Tizenhetedikén éppen az ő sora következett, és már előre dörzsölte a tenyerét, mert az utóbbi hónapokban mindig jól „rávert” a többiekre, amikor ő volt a bankos. Persze más szombatokon is általában plusszal zárt, de valahányszor hozzá került a bank, kíméletlenül tarolt.

Jó, rendben, ráfoghatjuk, hogy ez még a legkevesebb, de azért mégiscsak bosszantó, hogy nem lehet ott. Az utóbbi években minden héten összehozták a kártyapartit – ha szombat este, akkor kötelező módon „Admirál Klub”, Wágner Ödinél. Amikor úgy esett, hogy valamelyiküknek nem felelt meg a szombat, akkor áttették egy másik napra, ugyanarra az időpontra: este hatra. Ágica az elején

ellenezte a heti rendszerességgel megtartott zsugázást, sok morgolódás árán engedte el a férjét ezekre az alkalmakra, azonban Karcsi bácsi szívós ragaszkodását látva végül beadta a derekát, és nem ellenkezett többé. Egy megjegyzése maradt, és azt soha nem mulasztotta el kimondani, amikor a férje indulni készült:

– Én mindent megértek, de hogy miért nevezitek „Admirál Klubnak”, azt fel nem foghatom! Nem fellengzős egy kicsit?

Talán igaza volt. Meg kell adni, fellengzősnek hangzik, de azt az illúziót keltette a négy férfiben –

immár mindannyian nyugdíjas pedagógusok –, hogy egy úri elfoglaltságot űznek, amivel igenis a kiválasztottak közé tartoznak. És ez mérhetetlen büszkeséggel töltötte el őket.

A költözés előkészítése végül a vártnál jóval simábban ment.

A pakolással viszonylag ügyesen megbirkózott. Mindent összeszedett, amire szüksége lehet majd, és nagyjából be is fértek a cuccok a kék bőröndbe. Még a fürdőköpenyéről sem feledkezett meg.

Az „Admirál Klub” jeles tagjai az első meglepetésen túl igazi úriemberekként fogadták az elutazás hírét. Ödi felajánlotta, hogy ezen az utolsó szombati alkalmon átadja a helyét, legyen Karcsi a bankos.

Ami egy kis csalódást okozott, az volt, hogy egyikük sem vállalta a lakás megőrzését, amíg ő távol lesz. Egyenesen nevetséges ürügyeket hoztak fel. Ezért Karcsi bácsi úgy döntött, hogy nem marad más választása, Gergely Mikit kell megkérnie.

Miki két emelettel feljebb lakott, a negyediken. Ágica úgy tartotta, hogy értelmes és megbízható szomszéd, azonban Karcsi bácsit a legtöbbször feszélyezte, amikor összefutottak a lépcsőházban vagy az utcán. Rendszerint kedvesen és udvariasan indult a beszélgetés, de a negyedik, ötödik mondatnál mindig sikerült Mikinek olyan megjegyzést tennie, amivel Karcsi bácsit zavarba hozta.

Hazaérve ezt soha nem mulasztotta el Ágicának is szóba hozni:

– Képzeld, ez a Miki megint bedobott nekem egy epés gránátot!

– Ugyan, Karcsi, csak képzelődsz! – torkollta le a felesége. – Az az ember a légynek sem ártana.

Ha valaki előáll egy elmés meglátással, neked az rögtön epésnek hangzik.

– Jó, jó, de legalább ne vigyorogna rám olyan fölényesen!

– Ha neked is olyan bajuszod lenne, mint neki, te is úgy néznél ki, mint aki fölényesen vigyorog, hidd el.

Ebben lehet, hogy volt némi igazság. Mikinek ugyanis olyan széles és dús volt a hófehér bajusza, hogy jóformán ki sem látszott a szája alatta. Folyton hunyorogva és kissé felhúzott orral beszélt, és ettől úgy hatott, mintha mosolyogna, pedig csak a jó isten tudta, hogy éppen mosolyog vagy sem.

Mert ha az ember jól a szemébe nézett, bizony szikrányi mosolyt sem talált ott, annyira kemény volt a tekintete.

Karcsi bácsi sokat vacillált, mielőtt bekopogott Mikihez, de akárhogy törte a fejét, ennél jobb nem jutott eszébe.

A nagy bajuszú szomszéd végighallgatta, aztán különösebb teketóriázás, hímezés vagy hámozás

nélkül elvállalta a feladatot. Azt is felajánlotta, hogy a számlákat is kifizeti. Csekély fizetséget kért csak cserében. Aprókat pislogott, és még a nyelve hegyét is kidugta, amikor szóba hozta:

– Egy üveg jó erdélyi szilvóriumot, Karcsikám, azt hozzál majd nekem. Akkor kvittek leszünk.

Hétfőn dél körül befutott a piros Renault.

Előbb a nagyobb csomagokat vitték le. Levente a degeszre pakolt sötétkék bőröndöt, az apósa pedig a hosszú fülű barna táskát.

– Ennyi lesz? – kérdezte zihálva a nyakigláb vej. Kézfejével megtörölte a homlokát.

Karcsi bácsi bólintott.

– Ennyi. Van még fent egy kisebb szatyor. Azt lehozom én. Bezárok, odaadom a kulcsokat Mikinek, és mehetünk.

Levente lecsukta a csomagtartót. Kétszer csapta le, mert elsőre nem záródott le rendesen.

Mire Karcsi bácsi visszaért, Levente már járatta a Renault motorját.

Az öregúr megállt a járda szélén. Felnézett a konyhaablakra. A szél tömzsi, fehér felhőket kergetett a kék égen. Halk zúgással ringtak a sárguló fák a járda mentén. Kicsit odébb egy gyerek játszott. Egy pettyes labdát pattogtatott az úttest szélén.

Egy rég elfeledett emlék markolt hirtelen az öregúr szívébe.

Harminc éve történhetett, mégis élesen emlékezett minden részletére. Őszi nap volt, szelíd és bágyadt, éppen olyan, mint a mai. Az úttestet még nem aszfaltozták le, járda sem volt, csak az útszegély keskeny kőlapjai álltak az út két oldalán. A szegélyek között hepehupás sártenger, mert előző nap kiadós eső esett. Kövekkel kirakott ösvény vezetett át az utca túloldalára. Ágica könnyedén átszökellt a köveken, de ő félénken tapogatta az utat a lábával, és ez lett a veszte: az egyik kő

megbillent, és ő hanyatt vágódott a cuppanós sárba. Ágica olyan jóízűen kacagott ezen, hogy még a csuklás is rátört.

Karcsi bácsi fülében elnyomta a pettyes labda pattogását Ágica csengő, vidám nevetése.

Elszorult a torka. Újabb és újabb emlékképek torlódtak türelmetlenül az emlékezete kapujában, mint a jussukat követelő hitelezők. Megrázta a fejét, és váratlanul rádöbbent, hogy annyi tennivalóval árasztotta el magát a temetés óta – a nyugdíjaztatás ürügyén –, hogy nem hagyott magának időt a gyászra, az emlékezésre. De ahogy rövidülnek a nappalok és elfogynak a teendők, a nyirkos őszi levegővel egyre több emlék lopózik elő – és az kegyetlenül fog fájni.

Különös módon egyszeriben megkönnyebbült, amiért így alakultak a dolgok. Hálás volt Mártáéknak, amiért váratlanul kirángatják arról a helyről, ahol minden Ágicát juttatná eszébe: egy folt a falon, egy porcelánszobrocska a vitrines szekrény polcán, egy megkopott sótartó a konyhában –

vagy akár az utcájuk. Ugyan nem sáros, mint akkor, azon a szeptemberi reggelen, valamikor a nyolcvanas évek közepén, szépen le van aszfaltozva, de még mindig az emlékezés kövei vezetnek át egyik oldaláról a másikra.

Határozott mozdulattal kinyitotta a töfögő, piros Renault ajtaját, és beült a veje mellé.

4

Eddig csak háromszor járt az Erzsébet úti házban, ahol Mártáék laktak. (Tavaly is el kellett volna jönniük, az unoka konfirmálására, de Ágica már túl gyengének érezte magát az utazáshoz.) Jól emlékezett a sárga, emeletes épületre. A Fellegvár oldalában emelkedő utca közepe táján volt, és éppúgy, mint a többi, javarészt patinás régi villa, ez is diszkréten bújt meg a kerítések mögött tornyosuló fák, sűrű bokrok mögött. A kovácsoltvas kapura is emlékezett, bár most kissé gyászos hangulatot árasztott a napszítta, fakózöld kerítés és a mögötte felsejlő gondozatlan virágoskert. A házhoz repedezett kőlépcső vezetett fel. A keskeny, meredek kocsifeljárón is nagy repedések éktelenkedtek, imitt-amott fűcsomókkal tarkítva.

Az épület homlokzata is megérdemelt volna egy kis gondoskodást. Ha nem is egy teljes átfestést, de legalább azt, hogy a vastag pókhálókat leseperjék az ablakkeretekről, vagy lenyessék az elszáradt repkényt ott, ahol már csak csupasz ágacskák tapadtak a falra, mint a múló idő kétségbeesetten kapaszkodó karmai.

Kissé elhanyagoltnak tűnt első pillantásra a ház és előtte a kis udvar is, de ezt Karcsi bácsi annak a számlájára könyvelte magában, hogy Mártát és Leventét bizonyára reggeltől estig sodorja a felgyorsult munkatempó, ahogyan a többi fiatalt is manapság. Nem csoda, hogy semmire sem jut idejük. Arról nem is beszélve, hogy Edina betegsége még pluszban sok időt, lótást-futást emészthet fel, hiszen a lány csak gondosan megválogatott ételeket ehet.

Levente már az úton errefelé jövet elmesélte az autóban, hogy mekkora kihívást jelent ez nekik. A menüt úgy kell összeállítani, hogy a normálisnak számító napi 30-50 gramm zsír helyett a lány csak 20 grammot fogyaszthat. De még jobb, ha ennek a felét. Persze mára már kapható a boltokban szép számmal olyan étel, aminek a címkéjén az áll, hogy „zsírszegény”, azonban nagyon figyelmesen kell kiszűrni, hogy mit is vásároljanak.

Az apósa leszegett fejjel ült, kezeit az ölébe ejtve.

– Megveszem én, amit kell – szólt halkan. – Ha pontosan megmondjátok, mire ügyeljek… És ezt-azt el is tudok készíteni…

– Nem, apus! – nyugtatta meg Levente, és megint kiült a szája szegletébe az a félmosoly. – Neked csak annyi lesz a dolgod, hogy ott leszel Edina mellett. A bevásárlást, főzést Czakó doktornő intézi.

Mindent megbeszéltünk vele. Nagyon jó fej.

Úgy adódott, hogy Karcsi bácsi rögtön az érkezésükkor megismerkedett Czakó doktornővel. Az apró termetű orvosnő is az Erzsébet úton lakott, néhány házzal feljebb. Ráncos arca és nagy szemüvege talán idősebbnek mutatta volna a koránál, de gyors, élénk beszédével, okosan csillogó szemeivel mégis inkább fiatalosnak hatott.

Amikor beléptek a konyhába, éppen a frissen vásárolt ételeket pakolta be Mártával a hűtőszekrénybe. A rövid bemutatkozás után teketóriázás nélkül ismertette, hogy melyik az Edina polca – „amihez nem kell nyúlni, kérem!” – és melyik az, „ahol a többiek járhatnak”. Ezt a

„többieket” olyan furcsa, elmarasztaló hangsúllyal mondta, mintha nem is a lánnyal lenne gond, hanem velük, a többiekkel.

Karcsi bácsinak imponált az erélyes hangvétel és a céltudatos beszéd. A kis orvosnő

magabiztosan intézkedett a konyhában, és úgy hagyakozott, mielőtt elment, mintha a saját házából

távozna.

Nagy kő esett le az öregúr szívéről most, hogy élőben is látta Czakó doktornőt. Főleg azok után, amiket az autóban megtudott Edina diétájáról, és amitől olyan érzése támadt, hogy túl nagy fába készül vágni a fejszéjét.

Minden rendben lesz – morfondírozott magában bizakodóan. – Nem olyan nagy vasziszdasz eltölteni itt azt az egy évet, ha a legkényesebb résszel – az unoka étkeztetésével – más bajlódik. Nem is akárki, hanem egy tapasztalt orvosnő.

A ház tágasabb volt belül, mint ahogy a méretei sejtették kívülről. A szobákat jó érzékkel rendezték be, és bár a falakon itt-ott lepattogzott a festék, mégis módfelett lakályosnak tűnt az épület, barátságos derű áradt minden szegletéből. A bútorok java része az lehetett, amit még Levente nagyszülei hagytak hátra. Alig fél évvel Mártáék esküvője előtt meghalt a nagymama, így rögtön a mézeshetek után ideköltözhettek a fiatalok.

Karcsi bácsinak a földszinti vendégszobát készítették elő. A nappaliból nyílt az ajtaja, és mellette volt a lenti, zuhanyzós fürdőszoba.

– Nagyon jó lesz! – felelte Márta kérdő tekintetére az öregúr. Leült az ágy szélére. – Jó kemény a matraca, ahogy én szeretem.

– Segítsek kipakolni? Aztán megyünk vacsorázni.

– Nem, Mártikám. Elég, ha Levente behozza a csomagomat a kocsiból.

Márta és Levente szerdán Londonba repült a kora reggeli járattal.

Az első néhány nap elteltével Karcsi bácsi elégedetten nyugtázta, hogy minden úgy alakul, ahogyan eltervezték. Czakó doktornő lelkiismeretesen rendezte az étkeztetést, Edinával pedig semmilyen fejtörése nem volt. A lány talán a kelleténél szótlanabb, már-már kimért, de semmivel sem nehezítette a nagyapja helyzetét: nem panaszkodott semmire, nem hisztizett a szülei után. Csak kedvesen és röviden feltett néhány udvarias kérdést, azután elvonult a szobájába tanulni.

Karcsi bácsi világéletében gyerekek között mozgott az iskolában. Jól tudta, hogy egy felnőtt ilyen rövid együttlét után ennél sokkal többet nemigen remélhet a kamasztól. Még akkor sem, ha történetesen egy nagyapáról van szó, hiszen eddig bizony alig-alig látta őt az unokája.

Majd feloldódik a lány, csak ki kell várni – vélekedett Karcsi bácsi.

Addig is megpróbálta feltalálni magát az új helyzetben.

Gyorsan kialakult a napi rutinja: délelőttönként vagy elballagott a volt Astoria szálló mellett a Széchenyi téri piacig, vagy a gyaloghídon átvágva kiment a Sétatérre. Egyik alkalommal az utca végéből induló lépcsőkön felment a Fellegvárra is. Meg kell adni, a kilátás pazar onnan fentről, de megfogadta, hogy ezt kihagyja egy ideig, mert szörnyen fárasztó a lépcsőzés.

A délutáni szieszta helye a filagória volt.

A ház mögött volt egy kert, nem lehetett nagyobb öt árnál. Néhány kivénhedt gyümölcsfa szomorkodott benne, a telek végében pedig sűrű, áthatolhatatlan sövény húzódott.

A kocsifeljáró is ide vezetett fel, de a házból a legegyszerűbben a nappalin keresztülvágva lehetett a kertbe kimenni. A széles erkélyajtó egy fedetlen teraszra nyílt, majd a gyepen kirakott lapos, fehér kövek mutatták az utat a filagóriához. Az ösvény két oldalán elhanyagolt virágágyás árválkodott, körös-körül pedig kaszálásra érett magas fűszálak lengedeztek az örökösen jövő-menő

lágy szellőben.

A gondozatlan kertre Karcsi bácsi még ráfoghatta, hogy „vadregényes”, ám erre a szűnni nem akaró, huzatszerű légmozgásra egy darabig semmilyen megbocsájtó jelzőt nem talált. Végül megadta magát, és úgy oldotta meg a széllel vívott egyenlőtlen küzdelmet, hogy – szeptember ide vagy oda –

nyaka köré tekerte a sálat, fejébe csapta az ellenzős sapkát, és így ült ki.

Imádta a filagóriát.

Viszonylag tágas volt, rönkfából készült, zsindelyes tetővel. Csak az egyik oldalon volt valamennyire zárt. A farács vékony léceit kúszónövény nőtte be. Foghíjasan ugyan, de ez éppen elég volt ahhoz, hogy ne lehessen belátni. A másik oldala nyitott volt, ellenben itt jól védett a közelében futó sűrű, magas kerítés.

Karcsi bácsi kitakarította, leseperte a vastag pókhálókat a sarkaiból, kihozott magának egy párnát, és amikor kényelembe helyezte magát az állítható támlájú székben, úgy érezte, hogy ez maga a földi paradicsom.

Igazi vénasszonyok nyara volt, hűvös reggelekkel, de kárpótlásul langyos levegőjű délutánokkal.

Az utca zaját elnyelték a még teljes lombdíszükben feszítő fák. Egyszer-egyszer rigó trillázott vagy gerlék búgtak fel, és csak ha nagyon hegyezte az ember a fülét, akkor hallatszott fel tompán az utca aljából a város zúgása.

A temesvári tömbházban ilyen kényeztetésben nem volt része.

Semmi nem zavarta Karcsi bácsi nyugalmas délutáni pihenését a filagóriában. A szomszédok bizonyára dolgoztak, nem látott mozgást sem az egyik oldalon, sem a másikon. Emberi hangot sem hallott a kertben egészen addig a délutánig, amikor váratlanul fura telefonbeszélgetés foszlányai ütötték meg a fülét. A kerítésen túlról szűrődött át a hang.

Azon a napon történt, amikor lehozta a padlásról a régi írógépet.

5

Reggel lekísérte Edinát a kapuig, és rögtön vissza is sétált a házba, mert a lány már az első nap szólt, hogy cikinek tartja, ha sokáig integet utána a nagyapja az utcán.

Elmosogatott, felseperte a konyhát, majd átfutotta a híreket.

Az „Admirál Klubban” kártyázás közben sokszor előjöttek politikai témák is. Ilyenkor mindegyikük azon iparkodott, hogy a legaktuálisabb, legszenzációsabb hírrel álljon elő. Ő általában lépéselőnyben volt a többiekhez képest, mert nem a tévé esti híreiből szerezte az információit, hanem az internetről. A laptopja – egy ezüstszürke Dell – kétszer olyan vastag és háromszor olyan súlyos, mint a modernebb számítógépek, ellenben megbízható jószág, tökéletesen alkalmas arra, amire használja: a hírek böngészésére. Régebben, amikor még dolgozott, esténként kerített sort az interneten való „pedálozásra” – ez Ágica kifejezése volt, és ő is átvette, mert találónak érezte. Ám amióta nyugdíjba vonult, a „pedálozás” áttevődött a délelőtti órákra. Kényelmesen elhelyezkedett a faragott hintaszékben, ölbe kapta a számítógépet, és egy órácskát a híreket olvasgatta.

Mártáék lakásában a nappali bőrfotelébe fészkelte be magát a reggeli után. A szebb napokat megélt fotel hátát már kikezdte az idő. Ráncos és repedezett volt, ezért egy tűzpiros műcsergével takarták le. Az a kifejezetten tágas, jóravaló idős bútordarab volt, amelyben sokkal kellemes az ülés, mint az újabban készült karosszékekben.

Felnyitotta a laptopot. Ezúttal sem fukarkodtak a hírportálok a bombasztikus szalagcímekkel:

„Theresa May miatt száll ki a politikából Cameron?”

„Hatéves gyerek kezében robbant a Galaxy Note 7”

„Tarol a biosör”

„Szalmonellát találtak a szezámmagban – a dm visszahívja termékeit”

„Jobbulást kíván ellenfelének Trump”…

Amikor megunta a hírek tallózását, Karcsi bácsi kilépett a hátsó teraszra, és megszívta a tüdejét a ropogós reggeli levegővel. Felnézett az égre, a háztetők fölé, ahol már gyülekeztek a bánatos, lomha felhők, és megállapította magában, hogy lóg az eső lába, bármikor eleredhet egy kiadós zuhé. Jobb lesz, ha aznap nem csatangol el semerre.

Olvasni fog.

Elsőnek átnézte a Temesvárról hozott könyveket, de nem volt közöttük olyan, amit most szívesen olvasna. Úgy emlékezett, hogy az egyik fenti szobában látott egy könyvespolcot. Hátha ott talál kedvére valót.

Felment az emeletre. Edina szobájában valóban volt egy hosszú, fehér polc az egyik falon, rajta keménykötésű, színes borítójú könyvekkel, azonban mint kiderült, ezek jobbára ifjúsági regények voltak.

Amikor visszacsukta az ajtót, megpillantott egy hosszúnyelű, fekete fémkampót az előszoba sarkában. Fölötte, a mennyezeten pedig egy csapóajtót.

Alighanem ez lesz a padlásajtó – állapította meg.

Levente beszélt arról, hogy a háznak van egy tágas padlása, de arra már nem került sor, hogy meg is mutassa.

Kis kínlódás és ügyetlenkedés után végre sikerült lenyitnia a kampóval az ajtót. Belső felére összehajtott, csuklós létrát szereltek.

Felnézett a mennyezeten tátongó nyílásra. Úgy döntött, enged a kíváncsiságnak. Lenyitotta a létrát, és felment a padlásra.

Fülledt meleg volt fent. Vékony csíkokban tűzött be a fény két pici ablakon, s a felkavart porszemcsék álmatagon köröztek a félhomályban.

Néhány ósdi kartondoboz hevert szerteszét a kiálló gerendák között, ujjnyi vastagon állt rajtuk a por. Elég volt az elsőt kinyitnia, tudta, hogy néhány csorba porcelánfiguránál többet vagy érdekesebbet úgysem talál.

Már csalódottan indult volna vissza, amikor a padlás egyik szegletében megcsillant valami egy kopott, pókhálós rongydarab alatt. Odalépett, és amikor felemelte a rongyot, kiderült, hogy egy régi írógép dobozának a zárjára vetődött a fény.

A barna táskán jól kivehetően az állt: Olympia.

Felnyitotta. Lenyomott néhány billentyűt. A gyér világításban úgy tűnt, hogy az írógép kifogástalanul működik.

Karcsi bácsi szíve nagyot dobbant. Egyszeriben megrohanták az emlékek azokból az időkből, amikor még tanítóképzős volt Nagyváradon és albérletben lakott egy szelíd tekintetű, lógó bajuszú sekrestyés házában. A nagyszobában, egy termetes szekrény tetején pihent használatlanul egy írógép. Már ki tudja hány éve lehetett ott. Előbb csak a tekintetével simogatta sóváran, valahányszor átvonult a helyiségen, de aztán összeszedte minden bátorságát, és rákérdezett, hogy leveheti-e, kipróbálhatja-e az írást rajta. A főbérlő nem bánta, megengedte, hogy átvigye a szobájába, s ott kedvére csapkodja.

Azonnal kezelésbe vette az írógépet, alig tudott betelni a fehér lapokon sorakozó nyomtatott betűk látványával. A lelkesen lepötyögött gondolatok már nem csak irkafirkák voltak, hanem komoly gondolatok, amilyeneket csak a nyomtatott könyvekben olvas az ember. Előbb versekkel próbálkozott, később regénybe kezdett, nem is egybe – de egyiknél sem jutott az első néhány fejezetnél tovább.

A sekrestyésnek is mechanikus írógépe volt, amilyen ez is, csak az más gyártmányú volt: egy ébenfekete Corona.

Leporolta a tenyerével az írógép keményfedeles tartóját. Óvatosan megemelte, próbálgatta, hogy elég erős-e a füle, kibírja-e a lecipelést.

Súlyosabbnak bizonyult, mint gondolta. A meredek létrán reszketni kezdtek a lábai a vigyázó

erőfeszítéstől. Fellélegzett, amikor az utolsó fok után végre szilárd talajra lépett.

Az írógépet egyenesen a filagóriába vitte. Csak azután ment vissza az emeletre, hogy visszazárja a padlásfeljárót.

Edina íróasztaláról elvett néhány ívlapot.

Belebújt a kabátjába, sálat, sapkát tett, és izgatottan kisietett a kertbe.