A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Louise Bay: Mr. Smithfield (Mister #3), 2021

Fordította
HARTINGER EMESE

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mr. Svindler (Londoni nagymenők 1.), 2022

Mr. Szépfiú (Londoni nagymenők 2.), 2022

Copyright © 2021 Louise Bay. All rights reserved

Hungarian translation © Hartinger Emese, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Balázs Piroska

Tördelés: Takács László

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-08-8

EGY

Autumn

A harminchárom éves, egyedülálló apa egy imádnivaló négyéves gyerekkel, és történetesen az egyetlen férfi, akinél a belsőm konkrétan beleremegett, amikor rám nézett, vajon hol tarthatja a fordítólapátot?

A konyha minden egyes fiókjában és szekrényében megnéztem, de sehol nem találtam. Csak egy omlettet akartam készíteni. Vagy harminc perc keresgélés után rábukkantam egy műanyag ételtároló dobozra, egy Jó háztartás receptkönyvre a hetvenes évekből, és egy olyan szerszám kicsinyített változatára is, amivel fát lehet gyalulni. De egyetlen rohadt fordítólapátot sem.

Talán valami brit hagyomány lenne, hogy a létfontosságú konyhai dolgokat a fürdőszobában tárolják? Elővettem a telefonomat, és felhívtam a nővéremet. Hollie jobban értett a britekhez, mint én.

– Hol tartják a britek a lapátot? – kérdeztem.

– Mármint a kertészholmikat? – kérdezett vissza Hollie.

– Igen, Hollie, korog a gyomrom, majdnem este kilencre jár, és kertészfelszereléseket keresek a konyhában – zuhantam le a puha, tengerészkék párnákra, amelyek a konyhaasztal hosszában végigfutó hosszú fapadot borították. – Csak egy omlettet szeretnék.

– Hát először is, az ilyesfajta fordítólapátot halszeletnek hívják az angolok – kezdte Hollie a rá jellemző racionális hangnemben.

Csaknem biztosra vettem, hogy az angol még mindig Anglia és az Egyesült Államok hivatalos nyelve, de mióta néhány hete Londonba költöztem, néha meg kellett néznem a Wikipédiát, hogy megbizonyosodjak róla, nem történt-e változás ezen a téren. Már a konyhában eltöltött idő is tolmácsot igényelt. Rájöttem, hogy a gázrózsák főzőlapok, a konyhapultok munkafelületek vagy oldalak voltak. De minek az oldala? A Google mélyreható tanulmányozása után, amire nem igazán voltam büszke, az „oldal” bármilyen megemelt, vízszintes felületet jelenthet bármely helyiségben – tehát nem konkrétan valaminek az oldala. És most a fordítólapátból lett halszelet.

– Mi van, ha nem akarok vele halat készíteni? Vagy bármit felszeletelni?

Szinte hallottam, ahogy Hollie vállat von.

– Akkor is halszelet.

– Nos, tudod, hol találhatnék… egy olyat egy átlagos konyhában?

– Amennyire én tudom, ugyanott tartják, mint az amerikaiak. Konyhafiókban, egy edényben a pulton, valami ilyesmi.

Talán Gabrielnek nem voltak konyhai eszközei, vagy talán a konyha hátsó, zárt ajtaja mögött rejtegette őket. Ez volt az egyetlen helyiség a házban a fürdőszobát leszámítva, ami zárral volt ellátva. Gabriel egyértelmű, kimondatlan üzenete nekem, a személyzetnek, hogy ne tegyem be a lábam. És emiatt természetesen kétségbeesetten be akartam jutni.

– Jól vagy? – kérdezte Hollie.

– Hát, egy kicsit éhesen – válaszoltam, majd felálltam, és elindultam a hűtőhöz.

Az omlett lekerült az étlapról, úgyhogy valami mást kellett találnom.

– Gabriel még mindig dolgozik?

– Igen.

Nem csoda, hogy szüksége volt egy bentlakásos dadára Bethany számára. Ma reggel hat után ment el otthonról, és még mindig nem tért vissza. Mindenki próbált meggyőzni, hogy ne vállaljam el ezt a munkát. Még Gabriel is megpróbálta elvenni a kedvem azzal, hogy olyan dadust keres, aki a következő hónapokban hosszú órákat dolgozik, mivel ő most különösen nehéz időszakon megy keresztül a munkahelyén. Elmondta, hogy hétvégente és éjszakánként is kellene dolgoznom, mégsem tántorított el. Hogyan is tehette volna? Hiszen Bethany imádnivaló, Gabriel pedig egy olyan kastélyban élt, amely mintha egyenesen egy Dickens-regényből lépett volna elő, de itt, London központjában. Soha nem engedhettem volna meg magamnak, hogy gyakornoki fizetésből Smithfieldben éljek. Ez volt a másik ok, amiért nem jelentette a világ végét, hogy a programom szeptemberre csúszik. Így élvezhettem Londont anélkül, hogy ezzel egy időben a karrierem beindításának terhe nehezedett volna a vállamra. Ez volt az a jó hír, amihez meg sem kellett erőltetnem magam, hogy észrevegyem.

Eleinte nem volt könnyű meglátni a jót abban, hogy hat hónapot csúszik a képzésem. A tavalyi év végén kezdődő recesszió nagyon sok vállalkozást padlóra küldött, még azt a Fortune 500-as listán szereplő vállalatot is, amelyik engem alkalmazott volna. Nagyon izgatottan vártam a kezdést, különösen, hogy az első megbízatásom Londonba szólt. Azt hittem, hogy mostanra már koktélozni fogok a munkatársaimmal, és a fénymásoló elakadásán nevetgélek, vagy bármin, amin az irodisták szoktak, amikor jól érzik magukat. Fél lábbal a ranglétrán kellett volna állnom, nem pedig fél kézzel törölgetni egy négyéves fenekét.

De Bethany gondozása is londoni munka volt, és kész. Akármilyen londoni munka izgalmasabb volt bármelyik oregoninál, különösen, hogy Hollie és a leendő férje is itt éltek. A nővérem azt akarta, hogy pincérkedjek, legyek az asszisztense, vagy gyakorlatilag bármi mást csináljak, minthogy beköltözzek Gabriel házába. De volt gyermek-elsősegélynyújtó képesítésem az uszodában töltött nyarak idejéből, és rengeteg bébiszitteri tapasztalatom. Ez a munka bérmentes lakhatással járt, ami azt jelentette, hogy egyáltalán nem kellett a nővéremre támaszkodnom. Hollie huszonhárom éven át adott tetőt a fejem fölé, és én kétségbeesetten szerettem volna elengedni őt, hogy a saját lábamra álljak.

Nem a dadusélet volt az első számú választásom, de sokkal rosszabb is lehetett volna. Londonban voltam, nem támaszkodtam a nővéremre, és a főnököm pokolian dögös volt. Az élet nem pont úgy alakult, ahogy terveztem, de jó volt.

– Nos, talán korán kéne lefeküdnöd – szólt Hollie.

– Muszáj ennem valamit – válaszoltam, majd elővettem a sonkát és a sajtot a hűtőből. Gabriel az étkezésemet is fizette, így minden keresetemet félretehettem a jövő nyári utazásra. Gondolatban feljegyeztem, hogy a fizetésem egy részét fordítólapátra fogom költeni. – És különben is, nem vagyok fáradt.

– Dehogynem. Az elmúlt hetekben egész nap egy négyéves gyerek után loholtál.

Az az igazság, hogy a dajkaság kemény munka. Nem akartam, hogy Hollie aggódjon. Bethany nevetése ragályos volt, imádta, ha csiklandozzák, és a kíváncsisága nem ismert határokat, de olyan energiával rendelkezett, mint egy bekokózott cocker spániel. Minden egyes nap végén úgy éreztem magam, mint akit elgázolt egy csőrös kamion.

– Gabriel valószínűleg nem akarja, hogy zavard, amikor hazaér – kezdte Hollie. Próbált könnyedén fogalmazni, mintha nem is azt javasolná, hogy tartsam magam minél távolabb Gabrieltől. Még ha akartam volna is távolságot tartani tőle, amit nem tettem, akkor is lehetetlen lett volna. Egy fedél alatt laktunk, és gyakran ő volt az egyetlen felnőtt, akit egész nap láttam. – Nagyon keményen dolgozik, és szeretné majd kiengedni a gőzt. De túlságosan udvarias lesz ahhoz, hogy ezt kimondja. Le kéne feküdnöd aludni.

A konyha túlsó végében lévő csukott ajtóra pillantottam. A tegnap esti volt az első Gabriellel és Bethanyval egy házban töltött éjszakám, és még mindig mindannyian tanultuk egymás szokásait. Amikor Gabriel hazaért, eltűnt az emeleten, hogy átöltözzön a gyönyörű, tengerészkék öltönyéből, amiben úgy ragyogott a zöld szeme, mintha valami isten lenne. Olyan kifinomultan nézett ki. Olyan erősnek. Mint egy olyan férfi, aki a csókjaival ledöntene a lábamról. Izmos combjain feszülő koptatott farmerben tért vissza és egy régi pólóban, ami csak akkor emelkedett el kissé a testétől, amikor a borospohárért nyúlt, és ekkor megpillantottam a kidolgozott hasát. A vállán lévő varráson tátongó lyuk pedig könyörgött, hogy nyomjam át rajta az ujjamat, és nézzem meg, milyen forró, milyen sima, milyen jó tapintású a bőre. Szinte esedezni akartam, hogy soha többé ne viseljen más ruhát. Éreztem, hogy kiszárad a torkom, miközben próbáltam kitalálni, mit mondhatnék egy ilyen komoly, tekintélyt parancsoló, gyönyörű férfinak, majd hirtelen kimentette magát a helyzetből, és magyarázat nélkül eltűnt a zárt ajtó túloldalán.

Vajon a gőzt engedte ki odaát?

És ha igen, vajon mit jelentett a gőz kieresztése egy olyan férfi esetében, mint Gabriel Chase?

Gondoltam néhány eshetőségre, amihez nem kellett sem öltönyt, sem farmert viselnie. Sőt, a nagybecsű gőzkieresztési szakértő, dr. Autumn Lumen kétszemélyes zuhanyzást és a dadussal való csókolózást javasolt volna az optimális kikapcsolódás érdekében.

– Beszélnünk kellene Gabrielről – mondta Hollie, és a hangja megváltozott, amikor rájött, hogy nem veszem a béna próbálkozását. A Józan Nővér hangját használta, ugyanazt, amit akkor, amikor arról beszéltünk, hogy Darrennel randizom Eagle Creekből és Stuarttal Portlandből. – Ő egy apa és nagyon komoly ügyvéd is. És...

– Ugye tudod, hogy nem járunk?

– Tudom. De azt is, hogy most költöztél be a házába, egymás közelében lesztek, és...

– Attól félsz, hogy elcsábítom és kihasználom?

Nem voltam egészen biztos benne, hogy mi a problémája. Darrennel és Stuarttal akadtak problémák. Otthon is próbált óvni engem. Nem akarta, hogy teherbe essek egy olyan sráctól, akiből sosem lesz semmi, és ami ahhoz vezetne, hogy otthagyom a főiskolát, és tönkreteszem az életemet. De most már megváltoztam. Gabriel is más volt. Már elért valamit. És Londonban voltunk, nem pedig Oregonban. És abban is elég biztos voltam, hogy először szexelnem kell vele ahhoz, hogy teherbe essek.

– Nem igazán. Nem hiszem, hogy Gabriel valaha is olyat tenne, amit nem akar. – Érdekes. Ezt az oldalát még nem ismertem, igaz, nem is ismertem olyan régóta. Tetszett a gondolat, hogy ilyen céltudatos. – Csak azért aggódom, mert ő... tudod… jóképű. – Finoman szólva, nővérkém. – Aggódom, hogy belezúgsz.

– Ó, ne aggódj! A félreértések elkerülése végett: már teljesen ráindultam. De ez csak azt jelenti, hogy én is ember vagyok. Lefogadom, hogy Londonban minden egyes nőnek bejön Gabriel Chase.

Hollie felnevetett.

– Jó, ez valószínűleg igaz. Csak nem akarom, hogy olyan helyzetbe kerülj, amit esetleg megbánnál.

Felsóhajtottam.

– Nézd! Gabrielt nem fogja érdekelni egy csóró csaj, aki csak a gyerekére vigyáz. Ezzel tisztában vagyok.

Lehet, hogy ellenálltam a kísértésnek, hogy a kedvenc flanelpizsamámat hordjam, és az utóbbi időben a zuhanykontyom mellé egy kis szempillaspirált és pirosítót is feldobtam, de nem áltattam magam. Nem voltam egy kifinomult nagyvilági nő, aki tízcentis tűsarkút hordott, drága parfümtől illatozott, még akkor is, amikor be sem fújta magát, és hetente manikűröztetett a kedvenc spajában, mint feltehetően a legtöbb nő, akiket Gabriel az ügyvédi irodájában látott. A tekintete lehet, hogy olyan tüzet gerjesztett bennem, amelynek eloltásához egy sarkvidéki kirándulásra lett volna szükségem, de nem voltam hülye. Fizetett személyzetként a fellángolásom egyoldalú fantázia volt, és az is marad.

A folyosó végén a bejárati ajtó három zárjának kattanása keltette fel a figyelmemet.

A rajongásom tárgya hazaért.

KETTŐ

Autumn

A levegő megváltozott, amikor Gabriel belépett az ajtón. Mintha magával hozta volna az áprilisi idő szürke zimankóját. A homlokán végigvonuló állandó homlokránc és a szája feszült vonala azt sugallta, hogy állandó vihar tombol benne.

– Szia! – köszöntem.

Tegnap és ma este a Bethany lefektetése utáni órákat azzal töltöttem, hogy miután kipakoltam, megismertem a ház elrendezését, és tanulmányoztam London tömegközlekedési rendszerének térképét.

– Jó estét!

A hangja szinte morgásnak hatott, és égnek állt tőle a hátamon a szőr a szexuális töltettől.

Megfordultam a konyhában, és szemtől szembe kerültem a jóképű munkaadómmal. Nem tudtam, hogyan lehetséges, de akárhányszor megláttam, váratlanul ért, hogy ennyire magas. Hogy az állvonala ilyen éles. Hogy fényes, fekete fürtjei ennyire érintésre csábítanak. Mintha az emlékezetem képtelen lett volna kezelni egy ennyire vonzó embert, ezért tettem egy lépést hátra, amíg újra szembesültem a valósággal. Ma este a tekintete egy kicsit még áthatóbb volt, mint általában.

– Mi ez a zaj? – dörmögte oda, és kirázta a mindig jelenlévő londoni esőt a hajából, majd a lábujjával lerúgta a cipőjét, amit imádnivaló szokásnak találtam.

Ki ne tudna értékelni egy kézzel varrott öltönyt viselő férfit, aki nem szeret cipőt hordani?

Nem voltam egészen biztos benne, hogy mit ért zaj alatt, aztán rájöttem, hogy bizonyára a telefonomra céloz. Megfogtam, és lehalkítottam.

– Ez egy musical mix – fordultam felé a mobilommal hadonászva. – Néha szeretek mélyen belemerülni a teljes zenei albumba, de máskor csak a legnagyobb slágereket szeretném meghallgatni. Van ilyen.

Oldalra billentette a fejét, mintha egy állatot figyelne, amit nem ismer fel az állatkertben.

– Musicalek – ismételtem meg. – Tudod, mint A Revü hajó, vagy a West Side Story, vagy A király és én.

Még mindig teljesen értetlennek tűnt. Csak egy dolog maradt hátra. Énekelnem kellett.

– „Betölti a szívem a muzsika hangja, érzem, a szívem is dalolna már!”{1}

Minden bizonnyal ez volt az a musical, amelyről az északi féltekén mindenki hallott.

Megrándult a szeme.

– Te énekelsz.

– Persze hogy énekelek. Mindenkinek kell énekelnie. „Mondd, hogy csodálsz, mondd, hogy imádsz, mondd, hogy rajongva bámulsz majd rám!”{2}

Abbahagytam, részben azért, mert nem tűnt úgy, mint aki jól szórakozik, de főleg azért, mert nem tudtam volna tánc nélkül elénekelni egy West Side Story-dalt, és tapasztalatból tudom, hogy zokniban nem tudok az ilyen padlón táncolni anélkül, hogy ne esnék arcra. Megvontam a vállam.

– Nem tudom, mi van ebben a dalban, de elönt a boldogság, amikor éneklem. A musicalek ilyen hatással vannak az emberre. Ki kéne próbálnod.

– Nem hiszem – felelte, és a hűtő felé indult. – És őszintén szólva, a te hangoddal, nem vagyok benne biztos, hogy neked is énekelned kellene.

Bekukkantott a hűtőbe, majd kivett egy sört.

– Hát ez durva volt. Igaz, nem vagyok egy Idina Menzel, de kevesen azok.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – tette le a sörét a konyhaasztalra, miközben lehúzta a zakóját.

– Mindegy – feleltem eltökélten, hogy ne vegyem rossz néven a szűkszavú viselkedését és az éneklési képességeimre vonatkozó nem túl kedvező értékelését. – Ettél már? Éppen omlettet akartam készíteni magamnak. Készíthetek neked valamit?

– Dolgom van.

A hátsó, zárt ajtó felé pillantottam a konyha túlsó végén. Mi lehetett az ajtó mögött? Egy börtön? Egy férfifürdő? Talán amatőr állatpreparátor volt. De miért kellett zárva tartania? Azért, hogy meggátolja a bentlévők kijutását, vagy hogy más ne jusson be?

– Szóval, Bethanynak csodálatos napja volt. Elmentünk egy dalestre, ahogy az lenni szokott. Feltételezhetően a lányodnak nem gond, ha énekel.

– Nos, persze, négyéves. És elég jó hangja van, azt hiszem. A korához képest.

A szemei tágra nyíltak, mintha azt várná, hogy egyetértsek. Egyedül akkor könnyebbült meg, amikor Bethanyról volt szó. Úgy tűnt, hogy ha csak róla beszélt, az néhány percre kiemelte a borongós merengéséből.

– Imádom az énekhangját. Elbűvölő. És kiváló ritmusérzéke van. Áthívta játszani az egyik ovistársa. Nem bánnád? – kérdeztem.

– Ott leszel vele?

– Természetesen. Soha nem hagynám magára.

– Akkor nem bánom, ha úgy gondolod, hogy élvezné.

– És ha be tudjuk illeszteni a napirendjébe. Elég sok dolga van. Holnap úszás. Csütörtökön torna. Pénteken zene. És mindez az óvoda mellett. De abból, amit ma hallottam a többi dadustól, minden gyerek úgy be van táblázva, mintha az Obama-családban élne.

Nevetett, én pedig elbűvölve néztem őt. Ritkán mosolygott, és én még soha nem csaltam az arcára mosolyt. Talán csak egy kicsit jobban meg kell ismernie engem, és akkor majd megenyhül.

– Azt hiszem, New Yorkban is így megy ez – folytattam. – Vagy bármelyik nagyvárosban, ahol sok a nyomulós, sikeres szülő.

Távol állt Oregontól és a szüleimtől. Még azt sem tudták, hogy járok-e iskolába, nemhogy az esetleges iskolán kívüli elfoglaltságaimról tudtak volna. Amik nem is voltak igazán. Talán egy félév erejéig működött egy sakk-klub, de az nem igazán volt az én játékom. Biztos vagyok benne, hogy ha munkát kaptam volna a lakókocsiparkban, ahol éltünk, vagy a gyárban, ahol a nővérem dolgozott, olyan büszkék lettek volna rám, mint Idina Menzel szülei, amikor először nézték meg a Wickedet. Vagy talán észre sem vették volna.

Gabriel kinyitotta az egyik szekrényajtót, és elővett egy palacknyitót az ajtó belsejében lévő állványról.

– Fordítólapátok! – kiáltottam fel, amikor kiszúrtam a rejtőzködő ételforgatót. – Hogyhogy nem vettem észre! Úgy lógnak itt, mint egy szerszámoskamrában.

Miért nem tette őket egy fiókba?

– Britek!

– Soha nem gondoltam volna, hogy egy halszelet ennyire fel tud valakit vidítani – jegyezte meg, és úgy nézett rám, mintha elment volna az eszem.

– Mindig az apróságok táplálják a reményt, Gabriel. Mindig az apróságok.

Leemelte a halszeletet a horogról, és felém nyújtotta.

– Biztos, hogy ne készítsek neked egy omlettet? – kérdeztem, miközben átvettem tőle.

Ahogy a kezem a fogantyú köré tekeredett, és az ujjaink összeértek – mintha egy hőhullám sugárzott volna a kezembe, felmelegítve az egész karomat. Mély levegőt vettem.

Csak véletlenül ért hozzám az ujja, de az érintése olyan heves volt, mintha megragadott és megcsókolt volna.

– Bocsánat – motyogta halkan.

Miért kért bocsánatot? Nem fogta meg a mellem vagy ilyesmi. Megköszörülte a torkát.

– Mennem kell.

A zárt ajtóra pillantottam. Hát visszatér a denevérek kitöméséhez, vagy bármit is csinált odabent.

– Ha elfoglalt vagy, szívesen vigyázok tovább Bethanyra.

– Majd holnap szaladgálsz, játszol, bújócskázol és biciklizel eleget a parkban Bethanyval. Ne égj ki rögtön!

Befeszítettem a bicepszemet.

– Elbírok vele – rezdültem meg. – Azt hiszem.

Elővett egy különálló kulcsot a zsebéből, és becsúsztatta a zárba. Egy pillanattal később eltűnt a zárt ajtó mögött, kizárva az egész világot – és engem is.

HÁROM

Gabriel

Egy a földszintről hallatszó csattanásra lettem figyelmes, majd figyelmem a számítógépem órájára terelődött. A francba! Fél nyolc. Már két és fél órája egy videóhíváson voltam, vasárnap reggel.

– Mennem kell – szólaltam meg.

Már említettem, hogy hét előtt lépnem kell, amikor nem sokkal öt után becsatlakoztam. De mint mindig, Mike Green, a legnagyobb ügyfelem szerette feszegetni a határokat.

– Épp csak elkezdtünk haladni – felelte Mike. – Ha így folytatjuk, akkor a ti időzónátok szerint délre meglesz az üzlet. A nap hátralévő részét meghagyom neked.

– Van egy négyéves gyerekem, Mike. Majd este bepótolom a lemaradást. Csak ne foglalkozz azokkal a mihaszna környezetvédelmi elemzőkkel! Majd találunk valaki mást.

– Gabriel, ők a legjobbak a szakmában!

– Négy napot késtek a legutóbbi jelentéssel. Megbízhatatlanok.

– Nem tudsz maradni pár órát? Akkor a végére tudnánk érni.

Amikor nem válaszoltam, felsóhajtott, és csalódottan bólintott. Ezért még meg fogok fizetni. Az emberek azt hiszik, hogy ha partnerré válsz egy ügyvédi irodában, akkor a saját főnököd leszel, de ez hülyeség. Az ügyfelek ugyanúgy uralták az életemet, ahogy másoknak a főnökeik tették pokollá az életüket.

Mike egy seggfej volt. De sikeres seggfej, és azon kevés magántőke-befektetési társaságok egyikét vezette, amelyek a recesszióban még mindig új üzleteket kötöttek. Valószínűleg azért, mert nem volt más dolga.

Kiléptem a megbeszélésből, és elindultam az irodából a csattanás hangjának irányába. Bethany minden reggel óraműpontossággal hét és fél nyolc között ébredt, és bár általában csak a hálószobájában játszott, amíg át nem mentem érte, néha lekóborolt a földszintre is.

Bementem a konyhába, és ahelyett, hogy összetört edényeket vagy meztelen négyéves lábákat láttam volna, Autumn-ot pillantottam meg a főzőlapnál, Bethany pedig egy bárszéken ült.

– Jó reggelt! – simítottam le a hajamat, majd megcsókoltam a lányom fejét. – Lehalkítanátok a zenét?

Mi ez az egész Autumn-mal és a musicalekkel?

– Palacsintát sütünk – jelentette be Bethany, miközben tovább kavarta a tésztát az előtte álló tálban. – És énekelünk.

Isten irgalmazzon mindannyiunknak. Autumn úgy énekelt, mintha éppen egy macskákkal teli gödörben vergődne, Bethany pedig négyéves volt, így nyilvánvalóan olyan volt a hangja, mint az egyik szóbanforgó macskának. Ketten együtt talán jól jönnének, ha védekezni kellene a tálibok elleni harcban, de a dobhártyám nem élne túl még egy refrént a Legyen hóból.

Autumn-ra pillantottam, vajon hallotta-e a kérésemet, hogy halkítsa le a zenét, mire rám ragyogott a tekintete. Soha nem ismertem még ennyire boldog embert. Nem voltam benne biztos, hogy csak le akar nyűgözni, vagy tényleg ilyen jól érzi magát – egyfolytában.

– A héten juharszirupot és áfonyát vettem, úgyhogy kipróbáljuk. Hajlandó vagy a kísérleti nyúl szerepére? – kérdezte.

Még több mosoly. Vasárnap fél nyolckor minek kell ennyire örülni?

– Kérlek, apa! – könyörgött Bethany.

– Jó.

Képtelen voltam ellenállni a lányom kérésének.

Megfogtam Autumn telefonját, és elhallgattattam a szüntelen rikoltozást, remélve, hogy ezzel eltántorítom minden amatőr kezdeményezéstől, majd helyet foglaltam a lányom melletti zsámolyon. Reméltem, hogy Autumn főzőtudománya sokkal jobb, mint az énekhangja.

– Nem várhatom el, hogy neked kelljen reggelit készíteni Bethanynak. Vagy nekem, ami azt illeti. Tudom, hogy vasárnap van.

– Ébren voltam. És mindannyiunknak készítem a reggelit. Remélem.

Rám kacsintott. Nem emlékeztem, mikor tett ilyet velem utoljára valaki. Talán a kertészünk még gyerekkoromban. Mostanában túl komolyan viselkedtem ahhoz, hogy bárki rám kacsintson.

Kivéve Autumn-ot, úgy tűnik.

– És meg is vagyunk. Készen állsz az első kóstolóra, Bethany?

Autumn az első palacsintát egy fatányérra csúsztatta.

– Nem túl sok sziruppal és rengeteg áfonyával.

– Forró! – kiáltotta Bethany, miközben a villájára tűzött palacsintadarabkát nézte, és hiábavalóan fújkálta.

Mielőtt Bethany kimondta volna az ítéletét, Autumn három palacsintát húzott a tányéromra, majd átnyújtott egy kést és egy villát.

– Nyami! Apa, most te jössz! – bökött Bethany a tányéromra.

– Kifogytam a kifogásokból – válaszoltam, és bekaptam egy falatot.

– Na milyen? – kérdezte Autumn.

Bólintottam, próbáltam felérni a lelkesedéséhez. Tegnap este azzal vádolt, hogy udvariatlan voltam, és nem lenne időm új dadus után nézni, ha Autumn úgy döntene, hogy bedobja a törülközőt. Nem egy dadus vádolt már meg azzal, hogy ellenséges és hálátlan vagyok.

– Titkos családi recept – mondta Autumn, mintha épp egy Michelin-csillagos fogást tálalt volna fel.

– Apa, ma a medvebocs katonák jönnek, emlékszel? – kérdezte Bethany.

– Megállás nélkül a katonákról beszél – jegyezte meg Autumn. – Kicsit aggódom, hogy valami mackóhadseregbe íratod be.

– Megígértem neki, hogy elviszem az őrségváltásra. Szerinte a fejfedőikben úgy néznek ki, mint a medvék.

Autumn lenyelt egy falat palacsintát.

– Az őrségváltásra? Mint Róbert Gida és Alíz a versben?

Úgy ragyogott az arca az örömtől, mintha valaki épp most hozta volna le neki a csillagokat.

– Ilyen tényleg van?

– Persze – válaszoltam. Miért gondolta, hogy nem?

– Jöhetek én is? – kérdezte, miközben még több palacsintatésztát öntött a serpenyőbe. – Az a vers…

Megrázta a fejét, mintha nem is számítana.

– Sokszor hallottam gyerekkoromban. Szeretném látni, hogyan működik az egész. A királynő is előjön?

Nem számítottam ma társaságra. A hétvégéket Bethanyval töltöttem. Nem sokat láttam a lányomat, ezért igyekeztem ezeket a napokat kihasználni.

– Igen, Autumn, gyere! Kérlek, apa!

A lányom a nyakamba borult. Nem árt kedvesnek lenni Autumn-hoz, hogy ne maradjak dadus nélkül. Újra. A munkám mostanában betegesen sok volt, és a következő hónapokban csak még rosszabb lesz. Autumn július végéig marad, amikor az összes ügyfelem nyaralni megy, és lesz időm találni egy új dadust.

– Természetesen, Autumn-ot szívesen látjuk. De lehet, hogy nem szeretne jönni, mert nem fogjuk látni Őfelségét. Csak egy csomó buszt és turistát.

Autumn megvonta a vállát, a szeme úgy csillogott, mint a vízen visszatükröződő napfény.

– Alig várom. Mikor indulunk?

Ahelyett, hogy eltűnt volna, amíg nem jött el az ideje az indulásnak, Autumn elővette Bethany hátizsákját, és elkezdett pakolni.

– Tessék – mondta, és elővett egy laminált lapot. – Készítettem egy listát mindarról, amire szükségünk lesz, ha elmegyünk egy napra.

– Lamináltál egy listát?

Furcsa volt, hogy kapok segítséget a hétvégére. Bethany anyja már régen elhagyott.

Megvonta a vállát.

– Persze. Így nem felejtesz el semmit. Az oviba járáshoz is van egy. Úgy a legjobb az életben, ha mindenre felkészülsz. Energiát szabadít fel, hogy megbirkózz a váratlan dolgokkal.

Nem voltam benne biztos, hogy miről beszél, és attól tartottam, ha megkérem, hogy magyarázza el, csak még jobban összezavar.

Harminc perccel később Autumn már be is ültünk a taxiba.

– Köszönjük, hogy elvisz minket a palotába – köszöntötte a sofőrt.

Ugye tudja, hogy az az ember fizetést kap ezért?

– „Ritka medve ő, szívből szerető, Paddington”{3} – énekelte Bethany, miközben ledöntötte az ülést, és felkapaszkodott rajta.

Lehajoltam, hogy megigazítsam a biztonsági övet, és a kezem Autumn-éhoz ért. Mintha áramütés járta volna át a karomat, ami a testem közepétől indulva a golyóimban kötött ki. Jézusom! Azt hittem, amikor tegnap este átadtam neki a fordítólapátot, hogy az a szikra, ami kettőnk között pattant ki, csak a véletlen műve volt. De úgy látszik, mégsem.

Autumn zihálva húzta el a karját.

Ő is érezte? Olyan volt, mint valami robbanás.

– Jól vagy? – kérdeztem, de nem néztem rá, helyette Bethanyt igazgattam.

– Igen – felelte halkabban, mint szokta. Ő is érzett valamit.

Autumn vonzó lány volt. Már akkor észrevettem, amikor először megláttam. Miután Penelope elment, nem figyeltem többé a nőket, és cölibátust fogadtam. Csak azokra a dolgokra akartam koncentrálni, amelyek megérdemelték a figyelmemet: a lányomra, a munkára és arra az öt férfira, akik inkább voltak a testvéreim, mint a barátaim. Autumn egy másodperc töredékére megzavarta ezt a koncentrációt. De csak ennyi volt – egy pillanatnyi zavar. Eltéveszthetetlenül feltűnő, gyönyörű és egy kicsit kísérteties, és valami a testemben reagált rá. De az a pillanat elmúlt. Nem igaz?

Mire a Mallhoz értünk, már nem is gondoltam a véletlen érintésünkre. Autumn valószínűleg szintén nem, legalábbis a taxissal való fecsegéséből ítélve. Meglepett, hogy nem hívták meg a férfi jövő hónapban esedékes harmincadik házassági évfordulójára. Gyorsan összebarátkozott vele, miközben a sofőr a híres utasairól és a majdnem baleseteiről fecsegett, vagy amikor a nők majdnem szültek a hátsó ülésén. Úgy tűnt, hogy Autumn nem az én kedvemért van feltöltve napfénnyel. Vagy ha mégis, akkor ugyanannyira a taxis kedve is számított. Őszintén boldognak tűnt. Egy-foly-tá-ban.

De legalább nem fakadt dalra.

Kiszálltunk a taxiból az utcán, és a vállamra ültettem Bethanyt, ahogy általában szoktam. Az évnek ebben az időszakában a tömeg nem túl nagy, de nem akartam kockáztatni. Így biztonságban volt, ráadásul a legjobb kilátásban volt része.

– Létezhet-e valami, ami még ikonikusabban brit, mint egy londoni fekete taxival elmenni a Buckingham-palotához, hogy megnézzük az őrségváltást? – kérdezte Autumn, és széles mosolya feldobta a rendkívül unalmas áprilisi reggelt.

– Medvék! – szólalt meg Bethany a palota felé mutatva.

– Menjünk! – válaszoltam. – Jó helyet kell találnunk.

Most még csak néhány ember lézengett, de tíz percen belül ezrek tűnnek majd fel a semmiből, mint a hangyák a fagylalton.

Hamarabb éreztem a telefon rezgését a zsebemben, mielőtt meghallottam volna, és a gyomrom úgy elkezdett kavarogni, mint egy többhetes mártástól. Tudtam, hogy Mike az. Meg akartam szabadulni tőle mint ügyféltől, de mivel a gazdaság padlón volt, egyedül ő volt rá a biztosíték, hogy ne szorítsanak ki a cégből. Elővettem a készüléket, fél kézzel Bethany mindkét lábát tartva. Míg a lányom nyitott tenyerével a homlokomon kapaszkodott, fél szemmel is ki tudtam venni, hogy valóban Mike az.

– Munka? – kérdezte Autumn.

– Igen – feleltem. – Van egy különösen nagy figyelmet igénylő ügyfelem. Nincsenek gyerekei, így nem akar távol lenni az irodától.

– De hát hétvége van!

– Mondja a nő, aki a főnökével és a kis védencével lóg.

Felnevetett.

– Na igen. De jó móka! – tapsolt egyet a kesztyűs kezével, majd Bethany felé fordult. – Látom a medvekatonákat!

Ha jól érzi magát, akkor végig itt marad.

Úgy tűnt, Bethany kedveli Autumn-ot, és a musicalek iránti rajongását leszámítva egyáltalán nem volt szörnyű lakótárs. Amúgy is alig voltam otthon, és amikor igen, akkor is a műhelyemben töltöttem a legtöbb időt. Számomra a megállapodásunk tökéletesen megfelelt.

Elértünk a palota kapujához, és az azt körülvevő magas, fekete kerítésnél kimaradt üres helyre álltunk.

– Őszintén szólva, kilencéves korom óta várok arra, hogy ezt láthassam – mondta Autumn.

– Az őrségváltást?

– Igen. És Londont. És az egész világot – döntötte hátra úgy a fejét, amennyire csak tudta, mintha a Jupitert próbálná kiszúrni.

– Mindig csak utazni akartál? – kérdeztem.

– Mindig. És amikor Hollie először jöhetett Európába, tudtam, hogy én sem maradhatok le. Alig várom, hogy láthassam a Colosseumot. Az Eiffel-tornyot. El akarok menni megnézni a …

Csipeszszerű mozdulatokat tett az ujjával.

– Tudod, Sevillában.

– Flamenco? – dobtam be.

– Aha – hunyta le a szemét, és úgy szívta be a levegőt, mintha egy csokor nyári virágot szagolt volna meg. – Alig várom. Azt hittem, meg kell várnom a fizetett szabadságot, de kiderült, hogy mivel a munkám csak szeptemberben kezdődik, az egész augusztust utazással tölthetem. A dolgok a lehető legjobban alakulnak.

– Szegény arany hölgy! Nem lát – szakította félbe Bethany a gondolatmenetét.

Meglapogatta a fejemet, és a Viktória-emlékmű tetején álló győzelmi szoborra mutatott.

– Igen, drágám, rossz irányba néz – válaszoltam.

– Szerintem arra figyel, hogy mindenki boldog legyen – mondta Autumn. – És biztos vagyok benne, hogy valaki megmutatja neki a fotókat.

– Igen! – mondta Bethany. – A királynő.

Néha elgondolkodtam, vajon milyen gondolatok cikáztak Bethany fejében a véletlenszerű kijelentései között. Vajon azt gondolta, hogy a szobor akkor kel életre, amikor az emberek elmennek, és akkor csatlakozik Őfelségéhez egy teára és egy bájcsevejre? Apának lenni a leghálásabb, legzavarosabb és a legnagyobb kihívást jelentő dolog volt, amit valaha csináltam, és annak ellenére, hogy Bethany édesanyja elhagyott minket, egy pillanat alatt ugyanígy megismételném az egészet. Bethany állandóan emlékeztetett arra, hogy valaki más állt a középpontban, mint én. Ez fontos emlékeztető volt – olyan, ami miatt még a Mike-hoz hasonló rémálomszerű ügyfelekkel szemben is koncentrált és elszánt tudtam maradni.

– Forogj! – követelte Bethany, és engedelmesen háromszázhatvan fokot fordultam a tengelyem körül.

Bethany hátradőlt, ahogy mindig is tette, amikor a vállamon ült, én pedig szorosabbra fogtam a bokáját.

– Még egyszer!

Ezúttal kettőt pördültem ellenkező irányba. Kisvártatva azon kaptam magam, hogy felegyenesedve guggoltam, és úgy ringattam a vállamat jobbra-balra, mintha Bethany személyes vásári hintalova lennék. Bármit megtennék, hogy halljam ezt a kacajt.

– Csodálatosak vagytok így együtt – jegyezte meg Autumn mindkettőnkre mosolyogva.

Valaki megkocogtatta a vállamat, én pedig megfordultam, és egy idősebb nőt láttam magam előtt, aki egy olyan kerekes kosarat húzott, amivel az idős emberek szoktak bevásárolni.

– Elnézést, hogy megzavarom önöket, de el kell mondanom, hogy maguk hárman nagyon csinos család.

Azon sem döbbentem volna meg jobban, ha azt mondja, hogy tudtomon kívül bokszeralsóban jöttem ki az utcára. Elvesztettem a fonalat. Autumn-ra pillantottam, akitől azt vártam, hogy félbeszakítja és helyreigazítja a nőt, de úgy tűnt, hogy szorgalmasan a korlát mögött zajló előkészületekre koncentrál.

A hölgy felnézett Bethanyra.

– Amikor felnősz, ugyanolyan szép leszel, mint az anyukád.

Azt hitte, hogy Autumn a feleségem. Hogy ő Bethany anyja. Nem látta, hogy sokkal idősebb vagyok Autumn-nál? Hogy én vagyok az, akitől kapja a fizetését? Megpaskolta a karomat.

– Gyönyörű családja van. Vigyázzon rájuk!

Bár tudná!

Öt évet töltöttem Penelopéval, hogy egy gyönyörű családot hozzak létre. Most már biztos voltam benne, hogy ilyen nem létezik. Úgy látszik, nem tanultam meg apámtól ezt a leckét. A volt feleségemnek kellett beleégetnie a tudatomba.

Nem követném el még egyszer ugyanazt a hibát.

Most elhatároztam, hogy a lehető legjobb apja leszek Bethanynak. Ez azt jelentette, hogy nagyon szigorú elvárások szerint éltem az életemet.

Példakép akartam lenni a számára. Aki gondját viseli.

És legfőképpen én leszek a horgonya – egy elszakíthatatlan kötelék, amely állandóságot és biztonságot ad neki. Tudtam, milyen érzés volt gyerekként, amikor állandóan ingadozott alattam a talaj, és nem tudtam, hogy a szüleim ott lesznek-e még velem mindketten, amikor felébredek. Bethany édesanyja elszakította magát tőlünk, de ez csak arra sarkallt, hogy még szorosabban kötődjek a lányomhoz.

Ez azt jelentette, hogy munkaügyben kizártam a többnapos utakat, így mindig ott voltam, ha éjszaka felébredt. Azt is jelentette, hogy nem járt nő az ágyamban, mivel egy kapcsolat összezavarhatta vagy megbánthatta volna Bethanyt. És azt is, hogy nem váltogathattam tovább úgy a dadákat, akár az alsónadrágokat. Akár tudta, akár nem, Autumn helye nálunk biztos volt a teljes londoni tartózkodása idejére.

{1} A muzsika hangja, fordító: Bátki Mihály, Fábri Péter

{2} West Side Story, a dalszövegeket fordította: Reményi Gyenes István

{3}  Paddington kalandjai (rajzfilm), magyar szöveg: Szerepi Hella