Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tiéd a főszerep (Tiéd a főszerep-sorozat 1.), 2020

Miénk a pillanat (Tiéd a főszerep-sorozat 2.), 2020

Neked megadom magam, 2021

Enyém a végszó (Tiéd a főszerep-sorozat 3.), 2021

Dario, 2022

Copyright © Károly Melinda 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: Takács László

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-16-3

„Az első benyomás [...] – bár sokszor nagyon megtévesztő – annyira mély, hogy borzasztóan nehéz fölülírni.”

KÁNYA KATA

ELSŐ FEJEZET

AVERY

– Jó reggelt! – hallottam bátyám hangját a telefonban, alighogy felvettem. Meg sem várta, hogy beleszóljak, és kinyögjek egy hallót.

– Noah, mondd, hogy vészhelyzet van, és nem valami apróság miatt keltettél fel! – mondtam neki köszönés helyett, és megdörzsöltem a szemem.

A hálószobában le volt eresztve a redőny, így elég sötét volt. Próbáltam az éjjeliszekrényemen lévő órára fókuszálni, de csak elmosódott számokat láttam a neonszínűen világító kijelzőn. Tegnap elég későn bújtam ágyba, vagyis inkább ma hajnalban, így nem fogadtam kitörő örömmel az ébresztőjét, főképp azért, mert erre a napra szabadságot vettem ki.

– Elnézést, hogy hajnali fél kilenckor telefonálok! – mondta tárgyilagosan, de kihallottam a hangjából az iróniát. – Vészhelyzet van.

Nem akartam mosolyogni, mégis mosolyogva csóváltam meg a fejem, miközben felültem az ágyban. Tudtam, hogy úgysem fogok tudni visszaaludni, így igyekeztem mielőbb magamhoz térni. Nagyot nyújtóztam, és vettem egy mély levegőt.

– Halljam, mi az? – kérdeztem tőle lemondón.

– Be kell jönnöd a mai fotózásra, mert az asszisztensemet haza kellett küldeni.

– Ne már Noah! – emeltem a plafon felé a fejemet, ahogy a hangomat is az előbb. – Őt is kirúgtad?

Imádom a bátyám, de ha egy szóval kellene jellemeznem, akkor azt mondanám rá, hogy ripacs. Hihetetlenül tehetséges fotós, akiért kapkodnak a divatmagazinok, de emellett olyan lehetetlen természettel bír, hogy alig tudják elviselni az alkalmazottai. Noah túlságosan maximalista, és csak a saját munkájában bízik, így folyamatosan ellenőriz mindenkit, és ha valamit nem az elképzelése szerint valósítanak meg, teljesen kiakad. És általában soha nem arra fordul a modelleket megvilágító lámpa, amerre kéri, vagy nem elég gyors az asszisztense. Bármibe képes belekötni, ha olyan napja van.

Nagyot sóhajtott a telefon másik végén.

– Nem, nem azért küldtem el, hanem mert bejött betegen dolgozni – kezdte a magyarázkodást. – Teleköhögte az egész stúdiót, és ha mindez nem lenne elég, percenként fújta az orrát.

– Hallatlan, mire vetemednek az emberek! – gúnyolódtam, mire tovább folytatta.

– Persze, elnézve a modellsrácokat, megértem, hogy miért nem jelentett beteget, de nem hagyhattam, hogy mindenkit megfertőzzön. – Nagy levegőt vett. – Szóval kapsz fél órát, hogy ideérj és kisegíts a bajban.

– Mert gondolom nincs más... – jegyeztem meg, de a szavamba vágott megint, hogy elhallgattasson.

– Mert már dolgoztál velem, és tudod, hogyan kell nekem úgy segíteni, hogy közben ne légy láb alatt. Nincs szükségem rá, hogy ma is idegbajt kapjak.

– Nem érek be fél óra múlva – közöltem szárazon, mert hiába tudtam, hogy metróval csak négy megállónyira van tőlem a műterem, de ha most azonnal kipattannék az ágyból és elindulnék, akkor sem érnék oda ilyen rövid idő alatt.

– Mindegy mikor, csak mondd, hogy jössz, és lehetőség szerint még délelőtt érj ide – mondta higgadtan. – Utána elviszlek vacsorázni a kedvenc helyedre.

Visszahuppantam az ágyba, egy nagy nyögés kíséretében. De a hűvös pamutlepedő simogató érzése némileg csillapította az idegeim. Noah az az ember, akinek nem lehet nemet mondani. És nem azért, mert olyan hihetetlen a meggyőzőképessége, hanem azért, mert egyszerűen nem fogadja el azt a szót, hogy nem. Meg hát a testvérem is. Kislánykorom óta ő a mentsváram, ezért szinte mindent elviselek neki.

– Jól van – mondtam.

Ami azt illeti, elég sokkal tartozom neki. Noah segített nekem munkát találni, mert beajánlott egy könyvkiadó céghez, ahol szerkesztőségi asszisztens lettem. Ennek, igaz, már lassan két éve, de még mindig késztetést érzek rá, hogy hálálkodjak neki, mert tulajdonképpen az álmomat váltotta valóra vele. Akkoriban egy könyvborítóhoz készített képet a kiadó felkérésére, ahol megtudta, hogy megüresedett náluk ez a pozíció, és felhívott, hogy küldjek egy önéletrajzot. A meghallgatáson persze már rajtam múlt minden, de egy könyvkiadó céghez bekerülni, mint belsős munkatárs, manapság nem olyan egyszerű. Tulajdonképpen sosem volt az, pedig a kiadó New York kiadóinak toplistáján a középmezőny végén állt, de tekintve, hogy mennyi és milyen nagy nevű kiadók előzték meg, ez így is maga volt a csoda. Ennél már csak az volt a nagyobb csoda, hogy minden nap azt az állást tölthettem be, amire mindig is vágytam, egy olyan cég alkalmazásában, ahol minden a könyvekről szólt. A kiadó leginkább sci-fi, fantasy és romantikus könyveket bocsát piacra, de néha azért bővül a kínálat, hiszen próbálnak az olvasók igényéhez igazodni. Ha például berobban egy önéletrajzi könyv, akkor önéletrajzi könyveket is befogadunk a szerzőktől, és mostanában meglehetősen sok romantikus könyv került ki a boltok polcaira a Rare Books kiadó gondozásában.

Szerettem a cégben, hogy nyitottak az új dolgok iránt, és számos új szerző kapott nálunk lehetőséget, hogy elindulhasson az írói pályán, amennyiben átesett pár alapos vizsgálaton a kézirata. Van is erre egy külön csapat, akik csak azzal foglalkoznak, hogy az évi több, mint ezer kéziratot átvizsgálják. Sajnos a statisztikák elég elkeserítőek, hiszen a beérkezett kéziratoknak mindössze egy-két százaléka felel meg az elvárásoknak.

Ami pedig engem illet – futtattam végig a szemem a hálószobában a könyvespolcon, miközben kerestem valami ruhát magamnak, amit felkaphatok – a könyv iránti szeretetem a gyerekkoromig nyúlik vissza, aztán jöttek a tiniregények és szépen sorban a többi, a nagy klasszikusok, a fantasy regények, de élvezettel merülök el egy-egy romantikus regényben is. Ez utóbbi csapdája azonban elég mély gödörbe taszított, hiszen mióta elkalandozom a romantika világába, rájöttem, hogy mennyire ingerszegény a szerelmi életem. Vagyis mondhatni: nulla. Semmi. Zéró. És még számos szinonimával tudnám jellemezni az elmúlt időszakot, mert bizony az elmúlt egy évem meglehetősen magányosan telt. Persze foghatnám ezt a lehetetlenül hosszú munkaidőmre, ami gyakran a lefekvésig tart, mert a munkaidőn túl otthon is leülök a gép elé folytatni a munkát, vagy arra, hogy nem sokat járok szórakozni, és talán az is közrejátszhat, hogy picit nehezen ismerkedem, de a legfőbb gond az lehet, hogy még nem jött szembe velem az a férfi, akitől elakadt volna a szavam, és megremegtette volna a végtagjaim. Soha, senki nem volt még rám ilyen hatással, és igen, tudom, hogy nem normális dolog, de irigykedem azokra a főhősnőkre, akik a romantikus regényekben megélik ezeket az érzéseket. Nekem még nem adta senki jelét, hogy első ránézésre meg akar dönteni, és nem is loholtak utánam milliárdos seggfejek, hogy miután random módon megszereztek, ájulásig dugjanak velem az ágyban és a lakás minden szegletében. Szóval a való élet elég nagy szívás azok számára, akik olyan visszahúzódó természetűek, mint én, és nem keresik az alkalmi kapcsolatokban a gyönyört. De nem is áltatom magam ilyen lehetetlen álmokkal, hiszen én egyszerűen csak érezni akarok valami különlegeset. Azt szeretném, hogy egyszer az életben valaki úgy csókoljon meg, hogy a bugyim a bokámig csússzon örömömben. Olyan nagy kérés ez?

Kelletlenül léptem a tükör elé, hogy rendbe szedjem magam. Kifésültem a hajam, megmosakodtam, fogat mostam, majd úgy döntöttem, hogy miután eltüntettem a szemem alatti karikákat egy kis korrektorral, egy tusvonal és egy kis szempillaspirál elegendő lesz sminknek. Viszont ez a minimális smink kellett ahhoz, hogy a világoskék szemem kiemeljem. A hosszú, szőkésbarna hajamat csak megfésültem és hagytam a vállamra omlani. Úgysem fog a kutya sem rám nézni, hiszen a modell-lányok tündöklését esélytelen felülmúlni egy fotózáson. Meg persze ki a francot érdekel, hogy nézek ki, amikor előre tudtam, hogy mi lesz a dolgom: ugrálhatok majd az üdítőkért, felszolgálhatom a szendvicseket, segíthetek a lányoknak öltözködni, illetve a bátyám egyéb kéréseinek is eleget kell tennem. Most utáltam az egészet, és még oda sem értem. A legelső alkalommal, amikor Noah elvitt magával egy magazinfotózásra, tetszett ez az egész világ, a nyüzsgéssel, a feszített munkatempóval, és érdekelt a fotózási folyamat is, de immáron sokadjára, nem hinném, hogy tudna újat mutatni ez az időt rabló elfoglaltság, amivel a nehezen megszerzett szabadnapomon kell foglalkoznom. Nem vagyok egy nagy stílusőrült, épp ezért még a divatos holmik sem keltik fel az érdeklődésem.

Nagyot sóhajtva léptem ki a fürdőből, és a hálóba léptem, hogy magamra kapjak valamit.

Ahogy kiléptem a lakásom épületéből, egyből a Central Park felé vettem az irányt. Minden reggel, ha elindulok otthonról, ez a látkép fogad, köszönhetően annak, hogy az Ötödik sugárút mentén helyezkedett el az a háztömb, amelyben laktam. New York legszebb része volt, ezt bátran állíthatom. Szeptember eleje volt, a fák még zölden virítottak, de némelyiken már megbújt egy-két sárguló levél, ami emlékeztetett arra, hogy közeleg a hideg évszak. Az időjárás viszont ennek ellenére még a nyarat idézte, mert sütött a nap és nem volt még szükség melegebb öltözékre. Nekem az egyik kedvenc hónapom a szeptember, bár a hirtelen feltámadó viharokra fel kell készülni. Ezért mindig betettem egy esernyőt a táskámba.

A metrón ülve már azon járt az eszem, hogy ha ilyen munkakedvvel járnék dolgozni, lehet, hogy elsorvadna a lelkem. Még szerencse, hogy az életem azon része, amit a könyvkiadóban töltök el, boldogsággal jár át. Ezt a mai napot pedig csak túl kell élnem, és ennyi. Majd végig a finom vacsorára fogok koncentrálni, hátha az ad majd némi jókedvet ehhez az egészhez.

Igen!

A jutalomvacsi lesz az örömforrásom. Jézusom, tényleg ennyire szánalmas vagyok?

A metrót elhagyva még volt tízpercnyi időm, amit gyaloglással töltöttem, és ez idő alatt igyekeztem megbékélni a helyzetemmel, még egy mosolyt is tudtam varázsolni az arcomra, amikor a stúdióba léptem, mely tulajdonképpen egy lakóház alagsorában helyezkedett el. Ez a viszonylag régi épület kicsit kitűnt a szomszédos modern és új építésű házak közül, de a külső falat felállványozták, mert hamarosan modernizálni fogják ezt is. Jól ismertem a helyet, nem kellett különösebben körülnéznem, hogy tudjam, melyik helyiségben folyik a fotózás, így célirányosan oda tartottam, miután megtettem pár lépcsőfokot lefelé, és benyitottam a lakás méretű stúdióba.

– Ave! – derült fel a bátyám arca, ahogy meglátott, és gyors léptekkel felém sietett, hogy megöleljen. – Köszönöm, hogy ilyen hamar ideértél – súgta a fülembe. Noah a szokásos módon most is kiöltözött, dacára annak, hogy dolgozik. Még soha nem láttam melegítőben házon kívül, hiszen kényesen ügyelt a megjelenésére. Még egy farmert is úgy tudott viselni, mintha öltönynadrágban díszelegne. Én is visszaöleltem őt, majd egyből a lényegre tértem, miután ledobtam a táskámat egy üres székbe a kamera mellé.

– Mit segíthetek? – kérdeztem, mire megkönnyebbülten fújt egyet.

– A raktárból hozhatnál némi üdítőt és mentes vizet – mondta. – Utána nézz be, kérlek, a sminkesekhez, és kérdezd meg, hogy mennyi idő kell még nekik, mert ha nincsenek kész, adok a többieknek pár perc szünetet.

– Rendben – bólogattam, majd a raktár felé igyekeztem, hogy mielőbb megtöltsem az üres kínálóasztalt itallal és poharakkal. Volt a műteremnek egy eldugott kis konyharésze, ahol feltöltöttem a kávégépet vízzel és kávébabbal, utána benyitottam a sminkesekhez, de alighogy betettem a lábam a helyiségbe, megtorpantam. Megtorpantam? A jéggé dermedt kifejezés jobban illett volna a pozíciómhoz, mert a bal lábam, amivel készültem átlépni a küszöböt, szinte megállt a levegőben, az agyam pedig lefagyott. Az egyetlen, amit mozgatni tudtam, az a szempillám volt, miközben jó nagyokat pislogtam a döbbenettől.

– Igen? – kérdezte a lehetetlenül jóképű srác, aki épp akkor bújt ki a pólójából, és félmosolyra húzta a száját, ahogy meglátta a döbbent arcomat.

– Feltételezem, nem itt sminkelnek – nyögtem ki nagy nehezen, miután szétnéztem a helyiségben.

A srác nevetni kezdett:

– Hát nem – közölte az egyértelműt.

Zavaromban elfordítottam a fejem, hogy úgy tegyek, mint aki kutat valami után, hátha rálelek olyan kapaszkodóra, ami kihúz ebből a szituációból. Nem is értettem magam, hiszen csak hátat kellett volna fordítanom egy „elnézést” szó kíséretében, de nem is én lennék, ha egy ilyen helyzetben normálisan cselekednék.

– Mit keresel? – jött egy újabb férfihang távolabbról, kicsit tompa volt, mintha valami mögül szólt volna hozzám.

– Egy ásót – vágtam rá kapásból, majd felemeltem a tekintetem.

Egy ásót? Jézusom, hogy juthatott ilyen hülyeség az eszembe? Mert az egy dolog, hogy legszívesebben elástam volna magam, hogy eltűnjek a föld színéről, na de hogy ezt ki is mondjam?

A ruhaállvány mögül ekkor kilépett a másik hang tulajdonosa és – mily meglepő –, ő sem volt túlöltözve. Hirtelenjében nem is tudtam, hogy örüljek-e annak, hogy két félisten áll velem szemben, vagy inkább elsírjam magam zavaromban. A lesütött tekintetem egyre mohóbban haladt rajta végig, fel a kockás hasán át, majd a kidolgozott mellizmán, és bumm. Az arca! Jézusmária! A felismerés villámként csapott belém. Ez Derek Davis!

– Szent isten! – csúszott ki halkan a számon, de rögtön összepréseltem az ajkam, hogy elhallgattassam magam. Nem stílusom ez a fajta megnyilvánulás, és ha már itt tartunk, közel félájultan a döbbenettől sem szoktam bámulni senkit. Mármint így, élőben. Mert ezt a pasit elég sokszor bámultam már a magazinokban, mi több, követtem az összes közösségi oldalát, TikTok-videókat nézegettem róla. Szóval, igen gyakran bámultam őt, csak eddig a tudta nélkül.

– Helló! – mosolygott rám, hogy végre a szemébe nézzek, ahelyett, hogy stíröltöm... most egyszerűen nem gondolok arra, hogy alulról felfelé pásztáztam a testét! Persze rajta a zavar legkisebb jelét sem fedeztem fel, ellenben ő tisztán láthatta az enyémet, mert éreztem, hogy ég az arcom, ami annak volt köszönhető, hogy bokáig vörösödtem.

– Szóval egy ásót... – Ismételte meg, kérdőn felhúzva a szemöldökét, mert várta, hogy megindokoljam. Míg várt a válaszra, közelebb lépett hozzám, majd felemelte a nála lévő inget, és beledugta az egyik ujjába a kezét. A másik srác is öltözködni kezdett.

– Igen – köszörültem meg a torkom, majd a mögöttem lévő ajtó felé mutattam. – De talán mégis hagyományos módon távozom, mert itt túl kemény a talaj. – Ergo, nem tudom elásni magam szégyenemben. Ezzel hátat fordítottam nekik, és kimentem. Szerencsére nem tettek rám még egy utolsó megjegyzést, aminek kifejezetten örültem, bár kétlem, hogy amint bezáródott az ajtó, szó nélkül hagyták volna ezt a kis közjátékot.

Félve léptem a mellette lévő szoba ajtaja elé, és mély levegőt vettem, hogy összeszedjem magam. Mivel ezen a folyosón három szoba volt egymás mellett, reméltem, hogy ezúttal jó helyen álltam meg a középső előtt. Kopogtam, és megkönnyebbültem, hogy egy női hang szólt ki.

– Tessék!

Benyitottam és gyorsan megtudtam, amit akartam, majd szélsebesen távoztam. A bátyámhoz léptem, miután elhagytam a folyosót, aki épp a fényképezőgépét állította be a stúdiónak abban a részében, ahol a fényképeket készítette.

– A sminkeseknek még kell tíz perc – mondtam, majd közelebb hajoltam hozzá, hogy más ne hallja a kérdésem. – Mi a francért nem szóltál, hogy Derek Davis is itt van?

– Találkoztatok? – kérdezte hamis mosollyal az arcán.

– Rájuk nyitottam az öltözőben – mondtam idegesen.

– Nem tudom, miért vagy miatta ennyire zavarban – vonta meg a vállát. – Ő is csak egy modell, mint a többi.

– Attól még mondhattad volna, hogy fel tudjak rá készülni!

Noah összevont szemöldökkel nézett rám.

– Miért? Akkor idefele beugrottál volna a fodrászhoz és a manikűröshöz?

Belebokszoltam a vállába.

– Ne légy ekkora szemét!

– Te meg ne viselkedj úgy, mint a legtöbb nő, aki meglátja!

– Miért, hogy viselkedem?

– Ki vagy akadva – vetette oda, de már megint a gépét nyomkodta. – És az arcodat elnézve, szerintem megsülne rajta két tojás. – Megint rám nézett. – És fogadjunk, levert a víz is.

Ami azt illeti, a saját levemben főttem. De már nem is tudtam, hogy mi miatt. Szerettem volna azt hinni, hogy a bátyám epés megjegyzése volt rám ilyen hatással, de sejtettem, hogy egészen más miatt kaptam hőgutát. Mindegy is! Nem fogok a továbbiakban Derekre nézni, és főleg nem kezdek el remegni, na nem mintha ezt irányíthatná az ember! Kihúztam magam és emlékeztettem: Nem vagyok én olyan nő, akit csak így zavarba lehet hozni! A feladatomra fogok koncentrálni, és elfelejtem azokat a kockákat a hasán. Menni fog!

Semmi nem ment úgy, ahogy elterveztem. Kész idegbaj volt a napom. Nem volt elég, hogy félmeztelen pasik között cikáztam, még a nők is kiborítottak. De a bátyámat se hagynám ki a felsorolásból, aki percenként ugráltatott minden apróságért. Nap végén pedig holtfáradtan ültem le a raktárban, hogy egy szusszanásnyi levegőhöz jussak, és végre elgondolkozzam egy kicsit. Pár perce volt az utolsó témakör fotózása, ahol mindenki fürdőruhában pózolt. A tökéletes testű és szépségű modelleket nézegetve elég kicsire zsugorodott az önbizalmam, pedig sosem voltam magammal elégedetlen. A jelenlévők azonban biztosítottak afelől, hogy eléggé középszerű a megjelenésem. Nincs égig érő lábam és lehetetlenül vékony derekam, amit megkoronázna két nagy cickó. Ehelyett átlagos a magasságom és úgy nagyjából mindenem. Kivéve a fenekemet. Azt elég méretesre szabták rajtam.

– Itt vagy? – nyitott rám a bátyám. – Lassan mindenki felszívódik, segíts nekem kicsit összepakolni!

Most komolyan? Tíz másodperce tűntem el, és máris talált egy okot, hogy felállítson. Kelletlenül tettem eleget a kérésének, és csak az tartotta bennem a lelket, hogy tudtam, amint elpakolunk, mehetek végre haza, hogy a párnámat átölelve elaludjak a kényelmes ágyamban.

MÁSODIK FEJEZET

DEREK

Elég furcsa volt ez a mai nap, mit ne mondjak. Alig ismertem magamra a fotózás alatt, pedig nagyon nehéz kibillenteni az egyensúlyomból. Mindig fegyelmezett és koncentrált vagyok, amikor lencsevégre kapnak, de most folyamatosan figyelmeztetnem kellett magamat, hogy a tekintetem ne vándoroljon a kamera mellett álló csajra.

A fotóssal, Noah-val, még nem dolgoztam együtt, egészen gördülékenyen ment a munka, egy apróságot leszámítva. Mert ugye ott állt mellette a húga, aki kibaszottul megnehezítette a dolgomat. Ami eléggé meglepő számomra, mert általában én vagyok az, aki zavarba hoz másokat, nem pedig fordítva. Teljesen belekényelmesedtem már ebbe a reakcióba, emiatt nem tudtam hova tenni a zavarom. Igazából nem is történt semmi azon kívül, hogy végigmérte a testemet, és vörös arccal kimenekült az öltözőből, én mégis beleborzongtam a kíváncsiságba, hogy mi lehetett ennek az oka. Aztán egész nap mintha kerülte volna a szemkontaktust velem. Míg mások felé elengedett egy-egy mosolyt, addig rám alig nézett. És ezt onnan tudom, mert én egyfolytában őt figyeltem. Érdekelt az a lány, akire látszólag nem hatott a mosolyom, mégis paprikavörösre váltott az arca az első találkozásunkkor. Hiába kerestem az összefüggést a két egymásnak ellentmondó reakció között, nem találtam. Az érdektelensége volt az, ami valójában felkeltette az én érdeklődésemet. Talán mert egy hiú barom lett belőlem?

Elég ismert vagyok a modellszakmában és a hétköznapi életben is sokan tudták, ki vagyok, bárhová mentem. Ez persze nem kifejezetten a modellkarrieremnek volt köszönhető, hanem inkább annak, hogy egy éve szerepeltem Taylor Swift videóklipjében, beugró statisztaként. Akkor robbantam be igazán a köztudatba, és egy éjszaka alatt megtízszereződött a követőim száma a közösségi oldalakon, akik között hírességek is fellelhetők elég szép számban. Erre jött ez a lány, akire magam sem tudom, milyen hatást gyakoroltam. Szépen megnyirbálta az önbecsülésem, hogy nem jövök be annak, aki felpiszkálta bennem a régóta alvó vadászösztönt. És továbbra sem értem, miért. Miért volt olyan lényeges, hogy mit gondol rólam? Miért foglalkoztatott, amikor nők ezrei rajonganak értem? Hát talán pont ezért. Mert látszólag ő nem.

Ahogy kiléptem az épületből a sötét éjszakába, még mindig ez motoszkált a fejemben, amikor a kétkerekű járgányomhoz indultam, hogy hazarobogjak vele. Reflexszerűen belenyúltam a nadrágzsebembe, hogy előhalásszam a kulcsom, de nem találtam. Rádobtam a motor ülésére a bőrdzsekimet, megkockáztatva, hogy a nyílt utcán meglovasítja valaki, és visszaindultam a stúdióba, hogy megnézzem, hol hagytam, bár sejtettem, hogy az öltözőben, így célirányosan mozogtam. Ahogy benyitottam a helyiségbe, rögtön megtorpantam. A fotós hugicája állt a ruhaállvány mellett, és alig akartam hinni a szememnek! Az egyik pólót szagolgatta? Ahogy felém kapta a tekintetét, rögtön megrémült, és maga mögé rejtette a ruhadarabot. Esküdni mertem volna, hogy azt a pólót viseltem a fotózás alatt! Ahogy egymásba fonódott a pillantásunk, rögtön elpirult, amit igazi rohadék módjára egy győztes mosollyal jutalmaztam. Most megvagy!

– Segíthetek? – kérdezte, megjátszva, mintha mi sem történt volna.

– A kulcsomat keresem, valószínűleg itt maradt – mondtam, de ahogy az asztalra néztem, meg is láttam. Odaléptem és levettem róla. – Sokáig maradsz? – kérdeztem.

– Ööö... nem válaszolta, és gyorsan lesütötte a szemét. – Még felakasztom a ruhákat és megyek is haza.

– Elvigyelek? – tetéztem még jobban a zavarát a kérdésemmel.

Hevesen megrázta a fejét, és összevont szemöldökkel nézett rám. Nem is csodálkoztam, hogy ellenállásba ütköztem, én is hasonlóan értetlenkedtem amiatt, hogy ezt felajánlottam neki, viszont próbáltam nem mutatni a jelét, hogy ugyanúgy ledöbbentem a saját szavaim hallatán, mint ő. Amiatt pedig még inkább ledöbbentem, hogy kosarat kaptam. Mikor volt ilyen utoljára? Gondolkodnom kellett, de a közelmúltból egyetlen eset sem jutott eszembe.

– Kedves tőled, de itt lakom a közelben és...

Nem tudta befejezni a mondatát, mert Noah rontott be az ajtón, aki döbbenten nézett először rám, majd a húgára, ezért gyorsan elhadarta a mondandóját:

– Ave, ne haragudj, de nem tudlak elvinni ma este sem vacsorázni, sem haza, mert Theo most telefonált rám, hogy az állatorvosnál vannak a kicsi Bobbal.

– Mi a baj? – kérdezte aggódva Ave. Tetszett a neve különben.

– Nem tudom. Azt mondta, hogy egész nap csak feküdt, és alig bírt lábra állni.

– Ó, szegény, remélem nincs semmi komolyabb baja!

Valódi aggodalmat éreztem ki a hangjából. Ezek szerint nemcsak a neve szép, hanem állatbarát is, ami nálam ért egy plusz pontot.

– Azt én is remélem, de majd értesítelek, ha többet tudok! – odalépett hozzá és megölelte a húgát. – Itt vannak a kulcsok, ha végeztél, zárj be, és majd holnap beugrok értük hozzád – mondta neki, ahogy kibontakozott a gyors ölelésből, és távozni készült, de még megjegyezte. – Ne felejts el beriasztani, és ígérem, hogy bepótoljuk a vacsit! – mondta búcsúzóul, mielőtt azonban kilépett volna, hátrafordult. – De kilencre lefoglaltam az asztalt, kérlek, érj oda időben és rendelj bármit, én állom! – Ezután rám pillantott. – Te pedig jobban jársz, ha tartod ezt a távolságot kettőtök között! – fenyegetett meg némi szigorral a hangjában, és a kezével utalt a közel másfél méterre, ami Ave-től elválasztott.

– Mi bajod van haver? – kérdeztem tőle, mert ha rám akart ijeszteni, gondoltam, szólok neki, hogy kurvára nem jött össze.

– A híred a bajom, haver! – utánozta le az előbbi megnevezést, és mielőtt bármit reagálhattam volna, eltűnt a szemünk elől, de az ajtót nyitva hagyta.

Ave nagyot fújtatott, majd levett egy vállfát az állványról, és ráakasztotta a pólót, amit eddig maga mögött rejtegetett.

– Remek – morogta félhangosan, és kissé letörten rám pillantott.

Tudtam, hogy mennem kellene, de a helyzet olyan remekül adta magát, hogy felé léptem, és újra megszólítottam.

– Szóval nem is haza indultál.

– Az csak egy dolog, hogy a bátyám mit szeretne – válaszolta, és ellépett mellettem a kijárat felé. Utánafordultam, de nem követtem. Az ajtóból visszafordulva láthatta, hogy az órámra néztem.

– Bárhová is mész, elviszlek – szögeztem le.

– Ne fáradj vele!

Felé indultam és megálltam előtte. Nem moccant, pedig nyoma sem maradt a két lépés távolságnak köztünk. Egy röpke pillanatig a tekintetemmel elidőztem az ajkain és kényszeríteni kellett magam, hogy a szemébe nézzek, ahelyett, hogy tovább merengjek azon, milyen érzés lehet megcsókolni őt.

– Nem fáradság – mondtam neki halkan. – Nem venném a lelkemre, ha egyedül hagynálak egy vacsoraasztalnál. Hol foglalt a bátyád asztalt?

Még mindig gyanakodva nézett rám, és teljesen elutasító volt a tekintete, ami miatt azonban eszem ágában sem volt visszavonulót fújni.

– A Robertben – mondta ki nagy nehezen az étterem nevét. Oké. Haladunk.

– Ismerem a helyet – mondtam. Ettem már ott párszor. Ráadásul innen nem is volt messze. – Tíz perc alatt ott vagyunk – közöltem, mire csodálkozón felemelte a szemöldökét.

– Repülővel?

– Majdnem – mosolyogtam, és kikerülve őt az ajtóhoz léptem. – A ház előtt megvárlak.