A fordítás az alábbi mű alapján készült:

C. M. Ewan: The Interview, 2022

Fordította MOHAI SZILVIA

Copyright © C. M. Ewan 2022

Hungarian translation © Mohai Szilvia, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Csémi Judit, Hirsch Andrea

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-20-0

Jacknek

Egy ököl dörömböl az üvegfalon.

Majd újra.

Az üvegfal egyik oldalán minden csendes és tompa.

A másik oldalon a levegő üvöltésektől és sikolyoktól terhes.

Negyven méterrel a föld felett, egy kilencmilliós város közepén – és senki sem hall vagy lát semmit.

ÖNÉLETRAJZ

Kate Harding

Beaumont Street 17b, Balham, London

kharding@mycontact.com

Tapasztalt PR Account Manager vagyok, a diplomámat a Londoni Egyetemen szereztem média, kommunikáció és szociológia szakon, cum laude minősítéssel. Korábban légiutas-kísérőként is dolgoztam, így kivételes ügyfélkezelési és problémamegoldó képességgel rendelkezem. Célom, hogy Senior Account Managerként kamatoztathassam kreativitásomat és szakmai tapasztalatomat, és nagyobb felelősséggel járó munkát végezhessek egy, a turisztika területén tevékenykedő, piacvezető PR-ügynökségnél.

SZAKMAI TAPASZTALAT

• Account Manager: Simple PR & Communications (2021. szeptember–)

Az ügynökségnél az ügyfeleim közé tartozott a Coachman European Travel, a HomeSense Holidays és a Scandinavian Getaways.

• PR Account Executive, majd PR Account Manager: MarshJet Aerospace Engineering (2014. szeptember – 2021. március)

• PR-asszisztens: MarshJet (2013. szeptember – 2014. szeptember)

• Légiutas-kísérő: Global Air (2009. szeptember – 2013. szeptember)

TANULMÁNYOK

• Média, kommunikáció és szociológia (cum laude minősítéssel): Londoni Egyetem

• Légiutas-kísérői szakképesítés – 2. szint

• Középiskolai érettségi 9 tárgyból, az alábbi eredménnyel: 4 db 5, 4 db 4, 1 db 3

TEVÉKENYSÉGEK ÉS EREDMÉNYEK

• Folyékonyan beszélek franciául és spanyolul, illetve középfokon németül

• Haladó szintű munkahelyi elsősegélynyújtói minősítéssel rendelkezem

• Rendszeresen futok, és szeretek úszni

1.

Péntek 17:03

A legrosszabb, ami egy állásinterjún történhet az emberrel, az, ha hazugságon kapják. Ezt mindenki tudja. Így volt még valami, ami miatt aggódhattam, miközben próbáltam bejutni a Ludgate Hill 55. szám alatt álló épületbe.

– Gyerünk már!

Az üveg forgóajtó nagyon lassan mozgott. Szikrázott bennem az ideg. Előre-hátra lépegettem, majd végre kiszabadultam az ajtó fogságából, és a recepció felé vehettem az irányt. Háromfős biztonsági személyzet ült a pult mögött, két férfi és egy nő. Mögöttük egy kis szoba, amelynek falára a biztonsági kamerák felvételei vetettek fényt.

– Kate Harding vagyok – mondtam lihegve, levegő után kapkodva. – Öt órára jöttem az Edge Communicationshöz, és késésben vagyok.

– Értem – emelte a füléhez a telefont a recepciós szigorú, üzleties modorban. A kora hatvanas, kopaszodó, bajuszos férfi sötétkék zakót viselt fényes rézgombokkal. – Felszólok, hogy megérkezett. Addig, kérem, töltse ki a vendégkönyvet.

Megfogtam a tollat, és felírtam az adataimat. Remegett a kezem. Még az előcsarnok hűvösében is éreztem, hogy izzadság gyöngyözik a hátamon.

Vajon már most eljátszottam az esélyeimet? Egész nap erre az interjúra vártam, erre késett a metró, és a Blackfriars állomástól egészen idáig futnom kellett. Többször is előjött a rémálmaimban, hogy elkések az interjúról. Erre tessék.

Meg az önéletrajzom is. Minek írtam bele, hogy szeretek úszni? Bár, ha jobban belegondolok, nem is volt akkora hazugság. Hiszen régen tényleg szerettem. Hosszú évekkel ezelőtt még egyesületbe is jártam. A testedzés sokkal barátságosabb válfaja volt ez, mint a mostani döglesztő hajnali futás a Tooting Common parkban, amellyel az elmúlt kilenc hónapban próbáltam formában tartani magam. De ha megkérdeznék, mikor úsztam utoljára, fogalmam sincs, mit mondanék. Mindez még azelőtt történt, hogy az életem teljesen felfordult volna. Minden „azelőtt” történt.

A recepciós letette a telefont.

– Lejönnek önért, de egy kicsit meg vannak csúszva, így arra kérték, hogy addig foglaljon helyet.

Mögém mutatott, én pedig megfordultam, és most először pásztáztam végig az elegáns előcsarnokon. Hatalmas volt. Mindenütt üveg és acél. Végtelen négyzetméternyi mészkő padlólap. A távolban fekete bőrkanapék terpeszkedtek a három fémesen csillogó lift mellett.

– Menjen csak. Meg fogják találni.

A liftek egyik oldalán egy szabálytalan felületű, szürke burkolattal borított fal állt, ahonnan víz zubogott le egy végtelenített medencébe. A másikon pedig egy élőfal, a zöld különböző árnyalataiban pompázó növényekkel. Az előtérben kosztümös-öltönyös nők és férfiak cikáztak ide-oda. Egyesek mobiltelefont szorítottak a fülükhöz, másoknak aktatáska vagy mappa volt a kezében. A legtöbbjük a kijárat felé igyekezett, hogy hazaindulhasson, és megkezdhesse a hétvégét.

Egykor te is olyan voltál, mint ők – mondtam magamnak, de ettől valahogy még inkább szélhámosnak éreztem magam.

– És ha szabad hozzátennem: sok szerencsét, hölgyem.

Elszégyelltem magam. – Ennyire látszik? Mennyire tűnök idegesnek?

A recepciós két kollégája is egy pillanatra abbahagyta a teendőit, felnézett, és bátorító mosolyt vetett felém.

– Van, aki még jobban izgul – felelte. – Lehet, hogy nem szívesen hallja, de szinte egész nap interjúztattak. De szerintem könnyen be fog illeszkedni az Edge Communicationsbe.

Hát, remélem. Majd egyszer, talán – gondoltam, de egyelőre elég csüggedten álltam ott. A ragyogó előcsarnok nem egyszerűen impozáns volt, hanem egyenesen tiszteletet parancsoló. És azt hallva, hány jelentkezőt hallgattak már meg előttem, a kétségeim ismét felerősödtek.

Nem először róttam meg magam, hogy nemet kellett volna mondanom, amikor a fejvadászom, Maggie megszervezte nekem ezt az interjút. Mélyen legbelül éreztem, hogy csak legyezgetni akarja a hiúságomat, amikor azt mondta, a korábbi kampányaim lenyűgözték az Edge-et. Most eszembe jutott, mi van, ha Maggie konkrétan hazudott. És… édes istenem. Mi van, ha most hallanak rólam először, és mindez csak elpazarolt idő?

Nem – szóltam rá magamra. – Szedd össze magad!

Tudtam, ha nem figyelek oda, a vészjósló gondolataim magukkal ragadnak, és könnyen belecsúszhatok egy negatív spirálba. Lecsendesítettem az elmém, és elkezdtem mantrázni magamban azt a megnyugtató mondatot, amelyet a pszichológusom, egy bölcs és kimerült kétgyermekes anyuka tanított, akihez kéthetente egyszer járok Hackney-be: „Ennek most nincs itt az ideje”.

És tényleg nem volt. Nem lehetett. Hiszen bár ezzel az interjúval valóban kiléptem a komfortzónámból – nem lett volna értelme ennek ellenkezőjével ámítani magam –, dolgoztam már hasonló helyen, és képes lennék rá újra.

– Segíthetek még valamiben, hölgyem?

– Nem, nem. Köszönöm!

Elléptem a pulttól, a cipőm sarka visszhangzott a hatalmas teremben. Londonban tombolt a június. Annyi fény áramlott be az előcsarnokba, hogy el kellett takarnom a szemem, el ne vakítson a ragyogás.

Távolabb egy szürke kezeslábast viselő takarító épp egy zajos kézi masinával fényesítette a padlót. Idáig éreztem a pumpás tisztítószer szagát – az émelyítő és furcsán ismerős illat életre hívott bennem egy olyan emléket, amely jobb lett volna, ha feledésbe merül. Egy szédítő pillanat erejéig mintha ismét egy repülőtér előcsarnokán sietnék végig, egy sajtótájékoztatóra igyekezve. Villogó vakuk. Záporozó kérdések.

A felgyülemlő érzések keltette gombóc a torkomban.

Egy állásinterjú.

Miért is tettem ki magam mindennek?

Ám legbelül tudtam a választ a kérdésre. Azért, mert lehet, hogy az interjú hatására minden megváltozik majd – avagy épp semmi sem.

2.

Joel White szívverése felgyorsult, ahogyan Kate-et bámulta, amint a nő átsietett a napfényes előcsarnokon. Azóta őt figyelte, amióta belépett az épületbe. Minden egyes pillanatban. Most is őt nézte, a nő viszont nem vette észre, ugyanis a férfi fent, egy a lenti előcsarnokot átszelő üveghídon állt – egy névtelen, zakós-nyakkendős alkalmazott volt csupán. Mellette egy másik férfi álldogált drága öltönyben, aki akár a kollégája is lehetett volna – de nem az volt.

A másik férfi vékony volt, ősz hajú, komor arcú. Láthatóan fogyott egy-két méretet, amióta az öltönyét szabatta. Kezét az előtte álló acélkorlátra fonta, és olyan erősen szorította, hogy a fém megcsikordult. Fontos üzletember volt, aki jelentős vagyont halmozott fel, papíron milliomos, sőt akár milliárdos – mindenesetre olyan gazdag, hogy mindegy is, melyik jelzőt aggatjuk rá a kettő közül.

– Minden megvan, ami kell? – kérdezte a másik férfi ziháló, erőltetett hangon, ami rossz egészségi állapotról, idegességről és erős nyugtalanságról árulkodott. Gégerák, tippelte Joel, bár nem kérdezett rá, illetve, ha megtette volna, sem kap választ.

Ő sem felelt a másik kérdésére. Bár már évek óta interjúztatott, és vetette be különleges képességeit szerte a világon, máig lenyűgözte, hogyan omlanak össze a cég nagykutyái, ha a saját hírnevük és megélhetésük forog kockán. És ha ez nem is olyan ritkán megtörtént, mindig hozzá fordultak.

– Kérdeztem valamit – mondta a másik férfi elgyötört, erőltetett hangon. – Azt ígérték nekem, nem fog csalódást okozni.

Joel most sem felelt. A liftek előtt álltak; szó nélkül megfordult, és megnyomta a hívógombot. Amikor megérkezett a lift, mielőtt beszállt volna, vetett egy pillantást a bőrmappára, amelyet a férfi adott át neki, majd még egyszer utoljára Kate Hardingra nézett. Ahogyan őt figyelte, érezte, amint megváltozik. Az izmai megfeszültek. Elszántsága fokozódott. Forrt a vére, mintha sav marná belül.

– Vegye fel a telefont, ha hívom – vetette oda a férfinak, ahogyan a lift ajtaja becsukódott. – Megszerzem, amit kér.

3.

Péntek 17:06

Már közel jártam a kanapékhoz, amikor egy nő lépett ki egy mellettem álló magas növény mögül, és megragadta a karomat. – Ne hidd, hogy ezt minden ügyfelemért megteszem – súgta a fülembe.

– Maggie?

– Ülj le. Mosolyogj. Tegyünk úgy, mintha te nem késtél volna el, én pedig nem lennék mérges miatta. Egyébként pedig ne is törődj a nem fogadott hívásaiddal, ha végre ránézel a telefonodra.

– Mit keresel itt?

– A munkámat végzem – felelte Maggie, majd lehúzott az egyik kanapéra, és odaült mellém, a kézitáskáját az ölébe fektetve. A táskája hatalmas volt és praktikus, akárcsak ő maga. Rövid vörösesszőke haja volt, zöld szemében pedig intelligencia tükröződött. Olajzöld nadrágkosztümje kiemelte a mellét és a csípőjét, alatta pedig egy kivágott fehér blúzt viselt. – Péntek este van, Kate. Épp erre volt dolgom.

– Az irodád Dulwichben van.

– Vigyázok a befektetésemre. Tisztában vagy vele, hogy bónuszt kapok, ha sikerül megszerezned ezt az állást, ugye?

Rápillantottam. Az elmúlt két hét zoomos egyeztetései alapján úgy tippeltem, Maggie mindössze pár évvel lehet idősebb nálam, a harmincas évei közepén-végén járhat. Most viszont, a szeme és a szája körüli ráncokat látva, azt gondoltam, inkább negyvenes lehet.

– Azt hitted, nem jövök el? – kérdeztem tőle.

– Talán jobb, ha erre nem válaszolok. Egyébként nagyon jól nézel ki.

Hitetlenkedve végigmértem magam; azon aggódtam, hogy túlságosan konzervatív öltözéket választottam, nem illik egy olyan céghez, mint az Edge. Fekete ceruzaszoknya volt rajtam, hozzáillő blézerrel és egy púderrózsaszín selyemblúzzal, amely sokkal többe került, mint amennyit megengedhettem magamnak. Reggel a fodrászomhoz is elmentem. Semmi extrát nem kértem, csak egy kis igazítást, és a frufrumat is rendbe hozattam. De közelebbről nézve bárki észrevehette az álmatlanság okozta szem alatti táskákat és a beesett arcomat. Szerencsésnek mondhattam magam, hogy a PR-szakemberi karrierem előtt, a stewardessként eltöltött négy év alatt, megtanultam minden sminktrükköt, amelyre egy nőnek csak szüksége lehet.

– Maggie, a biztonsági őr a recepción azt mondta, hogy az Edge-nél egész nap interjúztatnak.

– És? Te kellesz nekik. Bízz bennem. Az általános PR-tapasztalattal rendelkező jelentkezőkkel már tele náluk a padlás, de turisztikai háttérrel csak te bírsz.

– Hány jelentkezőt közvetítettél ki nekik?

– Csak téged.

Hitetlenkedve néztem rá.

– Komolyan – húsos tenyerébe fogta a kezem. – Kate, hányszor kell elmondanom neked, hogy tökéletes vagy erre az állásra, és az is tökéletes a számodra? Nem ragaszkodtam volna ennyire hozzá, ha nem így gondolnám. Főleg, miután annyiszor próbáltál lebeszélni róla engem is, meg magadat is.

Nyers, biztató szavai megmelengették a lelkem, de a kétségeim ennek ellenére nem szűntek meg. Furcsa volt belegondolni, hogy ilyen gyorsan ilyen fontos szereplőjévé válhat az életemnek olyasvalaki, akivel mindeddig csak telefonon vagy online beszéltem. Maggie kitartóan ostromolt, amikor alig több mint két héttel ezelőtt először megkeresett, annak ellenére, hogy többször is közöltem vele (egyre kevésbé határozottan), hogy nem keresek új munkát. Nem tudom, Maggie volt-e ilyen kitartó, vagy inkább én voltam ilyen magányos. De legbelül tudtam, hogy ha nem keres meg, és mondja azt, hogy a Simple-nél csak elvesztegetem a tehetségem, talán sosem szállok ki abból a mókuskerékből, amelybe hónapokkal vagy akár évekkel ezelőtt kerültem.

– Vegyél egy nagy levegőt. Nyugodj meg. Nézzünk szét egy kicsit. Említettem, milyen fantasztikus ez a hely?

Az előcsarnok felé tekintettünk. Mögöttünk a vízesés klóros vize csobogott halkan.

Igaza volt. Tényleg fantasztikus volt a hely. A Ludgate Hill 55. szám alatt álló, a közbeszédben Tükörként emlegetett épület volt London legújabb ikonikus felhőkarcolója. A harmincnyolc emeletes épület mellett a közeli Szent Pál-székesegyház kupolája eltörpült, ám a toronyház valódi különlegességét nem is ez, hanem a háromemeletnyi belmagasságú előtér fölötti szintek tükörpanelekkel burkolt homlokzata adta. Kintről nem lehetett belátni a legfelső emeletekre, de mivel kutatgattam egy kicsit online, tudtam, hogy lenyűgöző kilátás nyílik onnan a Temzére és még azon is túlra.

A Tükröt hivatalosan csak februárban adták át, de már azt pletykálták, hogy a beruházás mögött álló cég a csőd szélén áll. Az építkezés még a koronavírus-világjárvány előtt indult, és mire az épület elkészült, az üzleti világ megváltozott. Egyre többen dolgoztak otthonról, ez pedig azt jelentette, hogy egyre kevesebb cég bérelt exkluzív irodahelyiséget a belvárosban. A legfelső szintet elfoglaló – sztárséfje okán jelentős sajtóvisszhangot kapó – étterem még nem nyílt meg, és az a hír járta, hogy többemeletnyi irodát nem bérelt ki senki, így azok üresen konganak. Az előcsarnokban látottak is ezt támasztották alá. Volt forgalom, de messze nem akkora, mint amennyire a beruházók számíthattak.

Furcsának találtam ezt az egészet. Lehet, hogy a kisebbséghez tartozom, de én egyáltalán nem akartam otthonról dolgozni, és nem csak azért nem, mert a balhami egyszobás lakásom meglehetősen ütött-kopott és lehangoló volt. Maggie ajánlata többek közt azért is vonzott, mert tudtam, hogy az Edge-nél dolgozva a nyüzsgő irodai élet biztosan elterelné a figyelmem minden másról. A pszichológusom azt mondta, itt az ideje, hogy kilépjek a komfortzónámból, kockázatot vállaljak, és ne fordítsak hátat az ijesztő helyzeteknek.

„Küldetés teljesítve” – gondoltam magamban.

– Még mindig rosszul érzem magam Simon és Rebecca miatt – mondtam Maggie-nek. – Olyan jól bántak velem.

– Megértem. Higgy nekem, épp akkor kezdenék el aggódni, ha egy ügyfelem nem érezne bűntudatot azért, mert otthagyja a jelenlegi munkahelyét. De semmi rosszat nem teszel, Kate. Te is tudod.

A kezemre meredtem. Nem voltam ebben olyan biztos. Simon és a felesége, Rebecca vezették a Simple PR-t. Én voltam az egyetlen alkalmazottjuk, aki nem tartozott a családhoz. Azt hiszem, nem túlzok, ha azt mondom, hogy inkább együttérzésből vettek fel, mintsem azért, mert szükségük volt rám. Hihetetlen türelemmel kivárták, hogy szép lassan visszaépítsem az önbizalmamat, és visszailleszkedjek a munka világába, mindig támogattak és tanácsokat adtak. Még nem szedtem össze a bátorságot, hogy elmondjam nekik, jelentkeztem egy másik állásra.

– Kate, figyelj rám. A mostani munkád kényelmes. Biztonságos. Ezt értem. De te egy sztár vagy. Te is tudod, és én is. És az Edge az iparág legjobbja. Ott a helyed.

Félénken elmosolyodtam. – Ezt begyakoroltad?

– Egy kicsit. Hatásos volt?

Hümmögtem egyet. A bennem munkáló bűntudat miatt még most sem szívesen vallottam be magamnak, hogy elsősorban azért vagyok itt, mert annak gondolata, hogy az Edge-nél dolgozhatok, valóban meglehetősen csábító. A cégnek elegáns irodái voltak Londonban, New Yorkban és Sydney-ben. Az ügyfeleik a szórakoztatóipar, a sport és az üzlet világának krémjéből kerültek ki. Sőt, úgy hírlett, van egy sor olyan kiemelt kliensük is, akiknek kiléte nem nyilvános.

Ahogyan a cég neve{1} sejtette, az Edge leginkább nívós, divatos és elképesztően újszerű kampányairól volt ismert. Egy hasonlóan feltűnő reklám gondolatára Simon és Rebecca csak a szemét forgatta volna, ugyanis a Simple-nél ugyanazt csináltuk, amit Simon és Rebecca mindig is csinált: a hagyományos médiát használtuk, és a kampányaink az idősebb célközönségnek szóltak.

Ez a munka, ahogyan Maggie is mondta, biztonságos volt. Ezzel a „biztonságossal” pedig tulajdonképpen azt akarta kifejezni, hogy unalmas.

Bólintottam, és már épp meg akartam köszönni neki, hogy eljött, és magabiztosan megnyugtatni, hogy nemhiába hitt bennem, amikor a telefonom pittyegett egyet a táskámban.

– Egy pillanat.

– Csodás – emelte fel a kezét Maggie, megjátszott felháborodással. – Most meg telefonál.

Kinyitottam a táskámat és elővettem a mobilomat. A lezárt képernyő tetején egy üzenet virított.

Hajrá, hugi. El fognak ájulni tőled. Ez tuti. Sok puszi.

– A bátyám – mondtam Maggie-nek. – Sok szerencsét kíván.

Ahogyan kimondtam, duzzogást éreztem magamban. Marknak kellett volna írnia. Miért nem ő írt? Ám amint felmerült bennem a gondolat, azonnal el is hessegettem. Most nem gondolhatok így a férjemre. Nem segít. És tudtam, hogy hálásnak kellene lennem azért, hogy a bátyám vette a fáradságot, és küldött nekem egy üzenetet annak ellenére, hogy alig van pár perce két beteg között. Luke ápolóként dolgozik a Szent Tamás Kórház kardiológiai osztályán. Ő az én kősziklám. Mióta lassan tíz évvel ezelőtt elveszítettük anyát és apát, három kegyetlen hónapnyi különbséggel, ő maradt az egyetlen közeli családtagom.

Amikor elolvastam Luke üzenetét, láttam, hogy volt két nem fogadott hívásom Maggie-től, illetve egy értesítés is érkezett egy híroldalról: Az elhunyt családja tanúskodik a bíróságon a MarshJet-perben…

Túl későn kaptam el a szemem és takartam el a telefon képernyőjét a kezemmel. A szívem összeszorult.

„Ennek most nincs itt az ideje. Ennek most…”

– Kate?

Elsötétült a világ, és hirtelen hideg ereszkedett a vállamra. Ráharaptam az ajkamra, és szorosan megmarkoltam a telefonom. Maggie megszorította a kezem. A tenyere nyirkos volt és forró.

– Figyelj rám, Kate. Menni fog. Emlékezz arra, amit mondtam. Megpróbálnak majd kizökkenteni, szokatlan kérdéseket fognak feltenni, akár még fura feladatokat is adhatnak. Imádnak mindent másképpen csinálni és meglepni az embereket. De hát ilyen a stílusuk. És nincs is ezzel gond. Készen állsz rá. Fantasztikus leszel, megígérem.

Bólintottam, és magamra erőltettem egy mosolyt, hiszen tisztában voltam vele, hogy van valami, amiről Maggie nem tud. Mert bármennyire is értékeltem Maggie tanácsait, voltak olyan dolgok, amelyekről nem tudtam vele beszélni. Sőt, a pszichológusomon kívül senki mással sem.

– Figyelj, van egy söröző az utca túloldalán, az átellenes sarkon – emelkedett fel Maggie a kanapéról. – Láttad idefelé jövet? Ott megvárlak. Ha végeztél, gyere át, keress meg, és megünnepeljük a dolgot. Rendben?

Megrándult az arcom.

– Vagy legfeljebb együtt búslakodunk. De nincs kifogás. Nem tartalak fel sokáig. Ma este Devonba kell mennem meglátogatni a szüleimet. De hosszú távon is számíthatsz rám, Kate. Megtaláljuk neked a tökéletes állást, akár az Edge-nél, akár máshol, ha úgy alakul. – Elkapta a pillantását, és a liftek felé biccentett. – Úgy tűnik, ez volt a végszó.

Odafordultam, és ahogy Maggie hátrébb lépett, majd elsétált, megpillantottam egy fiatal, szőke nőt felém közeledni. Egy divatos overallt viselt hófehér edzőcipővel. Amint megláttam, azonnal aggodalmaskodni kezdtem, hogy nem megfelelő ruhát választottam, túlöltöztem, és egyszerűen nem passzolok az Edge stílusához.

– Kate Harding?

Felálltam, és megigazítottam a szoknyámat.

– Hayley vagyok. – Megszorította a kezem. – Tegeződhetünk? Örülök, hogy megismertelek. Menjünk fel.

4.

Fent, az Edge Communications irodájában Joel egyedül üldögélt a gondolataival.

No meg azzal a bőrmappával.

Módszeresen átlapozta.

Benne volt minden, amit Kate Hardingról tudni lehet. Természetesen az önéletrajza is, amely a papírköteg tetején terpeszkedett. De volt még ott sok minden más is. A magánéletének és családtörténetének részletes ismertetése. A közösségi oldalakon használt fiókjának tartalma. A pénzügyi információi és a hitelképességének elemzése. Az orvosi adatai. A politikai nézetei. A szenvedélyei. Minden, amit szeret és amit nem.

Amitől fél.

Joel elidőzött egy biztonsági kamera készítette felvételből kinagyított fotónál. A szíve lassan vert.

Egy fényes papírra nyomtatott színes fotó volt. Jó minőségű kép. Éles.

Kate mosolygott rajta. Csillogott a szeme. A bőre puhának tűnt, láthatóan kifújta a szél. Rózsaszín kötött sapkát viselt ujjatlan kesztyűvel, és egy piaci bódé előtt állt, a kezében egy csokor virággal. Épp esett; Joel egy közeli kávézóból kiszűrődő fényben megcsillanó vízcseppeket vett észre a fotón. Ám leginkább az fogta meg a képben, az összes többi jelentkezővel ellentétben, akiket korábban interjúztatott, hogy Kate egyértelműen nem a kamerába nézett, hanem valahova a távolba, teljesen másfelé, láthatóan nem tudta, hogy épp megörökítik.

5.

Péntek 17:13

Hayley megnyomta a lift hívógombját. – Izgulsz? – kérdezte tőlem.

Felemeltem a kezem, és a hüvelyk- és mutatóujjammal mutattam neki, hogy „egy picit”. Valójában hányingerem volt, szédültem, és egyre jobban összeszorult a gyomrom, de tudtam, hogy óvatosnak kell lennem. Hayley kedvesnek tűnt, de meglehet, hogy jelentést kell majd készítenie mindenről, amit mondok neki, vagy ahogy viselkedem. Ha nem megfelelő választ adok, vagy megjegyzést teszek, már azelőtt lenullázhatom az esélyeimet, hogy egyáltalán elkezdődne az interjú.

– Minden rendben – feleltem. – Izgatott vagyok.

– Remek. – Egy pillanatra elkapta a szemét. – Sziasztok, srácok! – Lábujjhegyre emelkedett, és odaintegetett két mögöttem álló munkásnak. A két, festékfoltos kezeslábast viselő férfi egy-egy szerszámosládával a kezében sétált át az előcsarnokon. – Mindennel végeztetek?

– Majdnem! – kiáltott vissza az egyik. – Keddre kész leszünk.

– Alig várom! Jó hétvégét mindkettőtöknek! – Hayley összeütötte a tenyerét, majd közelebb hajolt hozzám. – Építtetünk fentre egy edzőtermet – magyarázta. – És nyugalom, ne izgulj az interjú miatt. Nagyon barátságos kis csapat vagyunk mi itt az Edge-nél. És ha ez esetleg segít, az interjút vezető fickó veszettül jóképű.

Az egyik lift ajtaja kinyílt, Hayley beszállt, én azonban nem követtem. Teljesen lefagytam.

– Valami gond van? – kérdezte.

Igen, gond volt.

– Úgy tudtam, Amanda Palmer fog interjúztatni.

– Nem, sajnálom, Amanda egész nap egy ügyféllel tárgyal. Nem mondták, hogy más veszi át az interjút?

Megráztam a fejem, és hátrafordulva Maggie-t kutattam a tekintetemmel, de ő már épp kifelé tartott a forgóajtón, a telefonját bámulva. Hirtelen rettegés vett rajtam erőt. Amanda Senior Account Directorként dolgozott a cégnél. Átolvastam az önéletrajzát az Edge honlapján, rákerestem a Google-on, és a LinkedIn-profilját is megnéztem. Láttam, hogy hasonló háttérrel rendelkezünk a légiközlekedési iparágat illetően. Tudtam, hogy mielőtt csatlakozott volna az Edge csapatához, a légitársaság-menedzsment területén dolgozott, és azt reméltem, hogy ez az én malmomra hajthatja a vizet.

Most viszont nem tudtam, mit gondoljak. Vajon ez is a trükkjeik közé tartozik, amelyekre Maggie is figyelmeztetett; ezzel próbálnak kizökkenteni?

– Akkor ki fog interjúztatni?

– Joel White-nak hívják.

Végigfuttattam magamban a többi önéletrajzot, amelyet az Edge weblapján láttam, de nem ugrott be a név.

– Nyugodj meg. – Hayley intett, hogy szálljak be a liftbe, amit egy újabb pillanatnyi tétovázás után meg is tettem. – Joel új nálunk. Brit, de a New York-i irodánkban dolgozik. Úgy tűnik, a toborzás mostantól az ő feladata lesz. A fél iroda épp azt próbálja meg kideríteni, vajon van-e valakije.

– És iderepült egészen New Yorkból, hogy levezényelje az interjúkat?

– Igen, de ne lepődj meg ezen annyira. A vezetőség nagyon komolyan veszi az új munkatársak felvételét. No meg úgy gondolták, így legalább megismerkedhet a londoni csapattal. – Hayley megnyomta az emelet gombját. – Egyébként a tizenharmadikon vagyunk. Fantasztikus a kilátás, és nem hallatszik fel az utcazaj.

Tizenhárom. Máskülönben nem hittem a baljóslatú jelekben, de ahogyan a dolgok mostanában alakultak…

A lift már majdnem becsukódott, amikor egy kéz jelent meg a két ajtó között, így az ismét kinyílt.

– Bocsánat, bocsánat!

A szürke kezeslábast viselő takarító, súlyos padlófényező masináját húzva, hátratolatott a liftben. Nagydarab, izmos férfi volt koromfekete hajjal, amelyet a koponyájára simított. A nyaka körül fülhallgató lógott.

– Üdv, Raul! – köszöntötte Hayley. – Ugye megint mutat nekem pár képet?

Raul bólintott, és széles mosolyra húzta a száját, miközben megnyomta a nyolcadik emelet gombját. Az ajtó becsukódott, és a lift emelkedni kezdett. A férfi előhúzta a telefonját a zsebéből, megérintette a képernyőt a hüvelykujjával, majd odafordította Hayley felé, hogy ő is lássa.

– De aranyos! – a nő mosolyogva felém fordult. – Raulnak és a feleségének a múlt héten kislánya született.

– Zaritának hívják – tette hozzá a férfi büszkeségtől csillogó szemmel, majd felém is odafordította a telefonját.

Egy pillanatig toporogtam. A fotón egy vonzó, sötét hajú nő volt látható, karjában egy rózsaszín rugdalózóba öltöztetett újszülöttet tartva.

„Ennek most nincs itt az ideje. Ennek most…”

Elakadt a lélegzetem. Úgy éreztem, csapdába estem. Nem is olyan régen még úgy tűnt, az én sorsom is az anyaság lesz. Amire elmondása szerint Mark is ugyanúgy vágyott, mint én.

Ám aztán kiderült, hogy az univerzumnak más tervei vannak velem.

– Gyönyörű – nyögtem ki végül. Éreztem, amint a gombóc a gyomromban szép lassan feloldódik, a helyét pedig üresség veszi át.

Amint Raul eltette a telefonját, az egyik kezemet a hasamra csúsztattam. Hayley észrevette, és aggodalmas pillantást vetett rám. Éreztem, hogy rá akar kérdezni, minden rendben van-e, ám ebben a pillanatban a lift lelassult, majd megállt a nyolcadik emeleten, Raul pedig a gépét maga előtt tolva kiszállt.

– Viszlát – kiáltott oda nekünk.

– Viszlát, Raul! – Miután az ajtó becsukódott, és a lift ismét elindult felfelé, Hayley ismét rám nézett, majd átlépett a Raul után szabadon maradt helyre. – Raul nagyon kedves ember. A teherliftet kellene használnia, de mindenki ismeri itt, és annyira kedveljük őt, hogy senki sem szól érte. Van esetleg valami kérdésed?

A körmömet a tenyerembe mélyesztettem, így próbáltam visszarántani magam a mába.

– A fejvadászom említette, hogy néha bizonyos feladatok is vannak az interjú során…

– Ne aggódj emiatt. Biztos vagyok benne, hogy Joel mindent elmagyaráz majd. Én azt tanácsolom, ha felajánlják neked az állást, fogadd el. Jó kis cég ez, mindannyian remekül szórakozunk itt. Én a recepción dolgozom egy Justin nevű sráccal. Ma van a születésnapja, és munka után mindannyian elmegyünk koccintani az alkalomra.

Maggie ezt is említette, hogy az Edge a „dolgozz keményen, játssz keményen” mottó alapján működik. A csapat fiatal, sokat dolgoznak, a munka pedig megerőltető. A legtöbben pár évig húzzák az Edge-nél, hogy feltüntethessék a céget az önéletrajzukban, majd kiégnek, és továbbállnak.

Én nem ezt terveztem. Olyan helyen akartam dolgozni, ahol olyan kemény a munka, hogy teljesen maga alá temet. Felemészt. Segít felejteni.

A lift megállt a tizenharmadikon, Hayley pedig egy fekete, ipari jellegű, fémből készült dupla ajtó felé vezető, elegáns előcsarnokba tessékelt. A biztonsági drótüveg díszítette ajtókat dísznövények szegélyezték. Hayley egy kulcskártyát vett elő az overallja zsebéből.

– Biztosan hallottad, hogy az épület nagy részének még most sincs bérlője, aminek megvannak a maga előnyei. A bérleti díj aprópénz volt. Az egész emelet a miénk.

Végighúzta a kulcskártyáját a falon elhelyezett fémszenzor előtt. Felgyulladt egy zöld jelzőlámpa, majd Hayley belökte az ajtót.

– Köszöntelek az Edge-nél.

{1} Edge (ang.): ’perem’, átvitt értelemben (melléknévi formában) ’nem mindennapi, szokatlan’. – A ford.