Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Maffia-trilógia, 2013–2015

A férj prostija, 2018

Gyalázat-sorozat 1–3., 2018–2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

Sapho 1–2., 2020

A szárd szikla, 2020

Elit-sorozat 1–3., 2020–2021

Frontvonal, 2020

Légy(ott) Isztambulban, 2021

Sava-Borsa szakácskönyv, 2021

Az Arab-sorozat 1–7., 2015–2022

Párban Nápolyban, 2022

Copyright © Borsa Brown, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Szarvas Melinda

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-83-5

Halj meg bennem, hogy ő élhessen!

1. fejezet

– Mmm… – szívta be mélyen Constance a levegőt. – Kínzóeszköz a kezed, Louise! – csattant fel mérgesen, miközben alig bírt egy helyben maradni.

– Tudja, mademoiselle, hogy az édesanyja visszazavarja, ha nem elég szoros a fűző – vonogatta a vállát a fiatal cselédlány. Constance bólintott, Louise-nak igaza volt. – Látja? – simította végig a kezét a tizennyolc éves lány derekán. – Tökéletes.

Constance a saját dekoltázsába nézett, merészen megigazgatta a mellét, ami még inkább kibuggyant a ruha alól. A bordó selyembrokát anyag harmonizált világos hajával és fehér, hibátlan bőrével.

A tükörképét bámulva mégis keserű érzés fogta el.

Mi végre is az élet?

Gyakran voltak ilyen gondolatai, de senkivel sem osztotta meg ezeket. Néha boldognak érezte magát, máskor pedig csak egy szerencsétlen teremtésnek, akivel kénye-kedve szerint játszik az élet. Miért véli olykor a legnagyobb csodának és értéknek a létezését, máskor pedig csak egy kötelező momentumnak a földi világban?

Gyűlölni az életét és ragaszkodni hozzá.

Megőrjítette ez a kettős érzés, és ami a legrosszabb volt, hogy olykor mindennel kapcsolatban így vélekedett.

Tanult, ahogy a szülei elvárták tőle. Etikett, számtan, történelem, asztrológia, rajz és idegen nyelvek…

Megfeszült az álla, és csak azért nem mondta ki hangosan a kérdést, mert a szolgálólány mögötte igazgatta a szoknyája ráncait.

Mi az ördögöt tehetnék még?

Úgy érezte, a maximumot nyújtja, ezért duplán fájt neki, hogy még így is kevés. Igen, ez volt a helyes megfogalmazás. Kevésnek érezte magát mindenben. Szeretett tanulni, de a kötelező időbeosztás megmérgezte a mindennapjait. Azzal vigasztalta magát, hogy ezen minden arisztokrata lány keresztülmegy, de nehéz volt nem észrevennie, hogy nővérének és húgának bizony több szabadságot ad az anyjuk.

Behunyt szemmel idézte fel az anyja szavait:

Ha elég karcsú a derék, helyes az arc, és okos a buksi, akkor minden megadatik egy nőnek.

„Előnyös házasság” – ugrott be még egy megjegyzés neki. Igen, az anyja és az apja másról sem papolt, csak „előnyös házasságról”. Hogy mit jelent az „előnyös” kifejezés, azt sosem fejtették ki neki, de a nővére vőlegényjelöltjét elnézve kezdte sejteni.

Louise próbálta a lány kontyát is megigazítani, de az halkan utasította:

– Elég lesz a szalag!

– Tudja, mit mond olyankor az édesanyja… – Édesanyja! Mindig az édesanyja. Az évnek minden napján, a napnak minden percében meg kellett felelnie az anyjának, akinek bizony voltak elvárásai. – Nem hordhatja úgy a haját, mint kilovagoláskor. – Constance csaknem felnevetett. Mert még ha jogos lenne ez a felvetés, de lassan már kilovagolni sem engedik a szülei. – A szalag csak olyankor illik, mademoiselle!

– Rendben – sóhajtott Constance. Leereszkedett a székre, és hagyta, hogy Louise tapasztalt keze tornyos hajéket kreáljon neki. Bár az anyja már azt is megjegyezte, hogy illene póthajakat, esetleg parókát is hordania, de az ég szerelmére… Ez csak egy egyszerű hétköznap volt.

Oldalra pillantott, ott állt a paróka az állványon.

– Mondtam már, hogy azt tüntesd el!

– Asszonyom úgysem engedné. Így legalább nem pöröl. De nyugodjon meg, mademoiselle Constance, olyan költeményt varázsolok önnek, hogy az édesanyjának fel sem tűnik majd a póthaj hiánya.

Összemosolyogtak a tükörben.

Amikor Louise végzett, pár percig még gyönyörködött a művében, hiszen sok munkája volt benne, ám a lány felpattant a székről.

– Elmehetsz!

– De kisasszony…

Constance felé fordult, és belenézett a mélyen ülő apró sötét szembe. Jól emlékezett rá, amikor először látta Louise-t, az volt az első gondolata, hogy „ronda”. A bőre napbarnított, a könyökhajlata pedig ettől úgy tűnt, mintha piszkos lenne. A szeme alatti gödrök sötéten fénylenek, akár egy ütlegelés nyomai. És mégis… Ha ma ránézett, egészen mást látott. Louise szép. Különleges.

Talán túlságosan kedveli már a szolgálólányt, azért látja szépnek…

– Mondtam! Elmehetsz! – ismételte meg.

Louise nehezen igazodott ki a fiatal nemeslányon, mivel az hol kedves volt vele, hol nyers.

– Igenis!

Apró, de szapora léptekkel hagyta el a szobát.

Constance maga végezte el az utolsó simításokat. Megigazította a kis hajfürtöket, amik keretbe foglalták gyönyörű arcát, majd mélyen beszívva a levegőt gyönyörködött előredomborodó mellében. Elégedett volt magával.

Egy pillanatra megszédült, de ez olyan gyakran megesett vele, hogy már nem tulajdonított neki figyelmet.

Egyébként is… Ez a nyavalyás fűző mindent elszorít. Alig kap levegőt, a melle sajog, a bordái pedig már-már összeroppannak. Csoda, ha állandóan rosszul van?

Az arca tűzben égett, a tenyere izzadt, a szokásos érzések törtek rá.

Az ablakhoz sétált, a zöldellő kertet bámulta, kislánynak érezte magát.

Mennyiszer szaladgált ott lent!

Fogócskáztak, labdáztak, karikáztak, ügyességi játékokat űztek… És hányszor mordult rájuk az anyjuk, hogy inkább bent szórakozzanak a házban, mert még a végén megsérülnek, és egy életre nyoma marad, oda a tökéletes bőrük. Játszottak ők bent is… Babázni szeretett… Főképp, mert az apja készíttetett nekik egy hatalmas babaházat. Constance-nak rengeteg babája volt, élvezte, hogy míg az egyik ezt teheti meg, addig a másik azt. Szerette volna, hogy emberi léte olyan legyen, mint több babáé egyszerre.

Nem ilyen vagy olyan életet akar, hanem ilyet és olyat.

Utálja a választást.

Ő felnőtt, ahogy a testvérei is, míg az udvar ugyanolyan kedves és játékos maradt. A lugas sűrű, lelógó levelei között ma is el lehetne bújni, ha bújócskáznának, a sövények mögé most is le lehetne guggolni, hogy hallgatózni lehessen, és még a hinta is ott árválkodik a két nagy platánnál, amire persze jó ideje tilos volt felülni, mert egyszer leszakadt Florance alatt. Még minden része az otthonának, csak az ő gyerekkora tűnt a semmibe.

Sírni tudott volna. Hamarosan el kell mennie innen, már nem ez a ház lesz az otthona, csakúgy, ahogy nővére, Florance, ő is eladósorba került, és követi majd őket Bianca is.

– Három lány… – suttogta maga elé, pont úgy, ahogy az anyja szokta.

Mintha hibás lenne azért, amiért lánynak született.

A Clavieri család három gyönyörű lánnyal büszkélkedett, de az anyjuk, Margaret, nem titkolta, hogy csalódott. Nem sikerült fiút szülnie a férjének, és Constance bizony sokszor úgy érezte, ezért rajta csattan az ostor, még ha nem is ő jött világra legutoljára, hanem Bianca.

De Biancát mindenki imádja, rá senki sem neheztel. Még ő sem.

Elmosolyodott.

Hát lehet nem szeretni Biancát?

Ismét az anyja szavait idézte fel, aki az egyik estén, amikor már nagyobbacskák voltak, elmesélte nekik Bianca születését. Állítólag, amikor az apjuk meghallotta, hogy ismét lánygyermeknek adott életet, csak annyit mondott: „Mindhárom lányunkat úgy nevelje, hogy azon múlik majd a jövőjük.”

Úgy nevelte őket.

Ahogy a kertet bámulta, hosszan elmerengett. Ábrándozott a boldogságról, mindent elmosó érzésekről, és olykor ezt meg is vitatta a testvéreivel. Néha kinevette saját magát a vágyai miatt, olykor pedig egyre többet és többet óhajtott. Nemcsak anyagi jólétet, szép ruhát és kényelmes életet, hanem szerelmet.

Nemrég még La Fontaine-t olvasott, az állatmesék szórakoztatták, manapság pedig előszeretettel és legfőképp titokban nyúlt Cyrano de Bergerac vagy Madeleine de Scudéry művei után. Néha csak elképzelte, milyen lehet a csók, máskor pedig szinte érezte, ahogy a nyelve valaki máséval kezd vad táncba. Ismerős érzés volt, és idegen. Mintha tudta volna, mi is az a vágy, noha még sosem lehetett része benne. Izgatta a csók és a férfiak teste, ugyanakkor viszolygott is tőle.

A mellkasára nézett, ami immár ugyanúgy tűzben égett, mint az arca. Képek villantak fel a szeme előtt: amint egy férfi a kebléhez hajol, vagy kezével utat keres a ruhája alatt.

A tenyerébe temette az arcát, szégyellte magát, még maga előtt is. A teste szinte önálló életre kelt, jeleket küldött az elméjének, vágy gyulladt benne, ő pedig tehetetlen volt ez ellen.

Egyetlen férfi lesz az életében.

Hogy ez elhatározás volt-e, vagy szabály, azt már maga sem tudta, mert sokszor ez a gondolat örömmel töltötte el, alkalomadtán pedig keserűséggel. Olykor az egy is soknak tűnt, máskor pedig felháborítóan kevésnek.

Az anyja léptei zavarták meg a gondolatait. Hallotta az asszony ruhájának suhogását, ami úgy kísérte a cipőjének koppanó hangját, mint a leghűbb szolga.

Önkéntelenül is kihúzta a derekát. Tiszta szívéből szerette az anyját, de valahogy mindig jéggé dermedt a közelében.

Igen, szerette az anyját, az azonban már más kérdés volt, hogy az anya szerette-e őt.

Constance erre csak egyféleképpen tudott magában felelni: nem.

A páncél, amit szülőanyja a közelében a lelkére erőltetett, az évek alatt egyre keményebb lett, és egyre nehezebben vált le róla.

– Constance, drágám, nem szükséges folyton méregetned magad, mert attól nem leszel csinosabb. Hidd el, gyönyörű vagy! Jobban örülnék neki, ha felkészülnél a következő órádra.

Constance megszédült, egy pillanatra mélyről jövő düh szorította meg a torkát, amit némi köhécseléssel űzött el.

– Higgye el, anyám, én mindent megteszek, de igazságtalan, hogy Florance és Bianca most is kint sétál a lugasban, míg én…

Nem fejezte be.

Mit mondhatna?

Megfordult, hogy az anyja szemébe nézhessen. Szerette volna, ha néha úgy néznek rá is a szülei, ahogy Florance-ra vagy Biancára.

De ő „más”.

A nő a díványig ment, megigazította a ruháját, majd lassan és méltóságteljesen leereszkedett.

– Mindhármatoknak van kötelessége, nem tűröm, hogy egymáshoz hasonlítsátok az életeteket. Florance az esküvője előtt áll, Biancának pedig még van egy éve, hogy férjet keressünk neki. Te fontos dolgok előtt állsz, ezért beláthatod, hogy nem kegyetlenség részemről az, ha az érdekeidet szolgálom. Semmit sem várok el tőled, lányom, csak engedelmességet.

Constance szerint az a bizonyos „engedelmesség” nem a semmit jelentette, hanem a mindent.

Odaült az édesanyja mellé, majd gyengéden annak karjára helyezte a kezét. Esdeklő szemmel nézett Margaretre.

– Anyám, kérem! Süt a nap odakint, éppen elég lesz akkor tanulnom, amikor kötelező.

Az idő valóban csoda szép volt. Ezerhétszázegy április vége langyos volt, és madárcsicsergős, a párizsiak ki is használták a jó időt.

Nem volt ember, aki ne találta volna a legmegfelelőbb programnak a sétát a Tuileriák kertjében, ahol a nemesek lépten-nyomon egymásba botolhattak, és nem utolsósorban értesülhettek a pletykákról.

Margaret is mélyet sóhajtott, túlságosan elfoglalt volt az utóbbi időben, noha szíve szerint ő is betért volna az oly kedvelt galériába, hogy körbejárja azt.

Megsajnálta a lányát, de az arca szigorú maradt. Felállt és ráparancsolt.

– Az előbb kértem tőled valamit. Ne fecsegjünk feleslegesen! – Végigsimította a gyönyörű arcot, hogy némileg elvegye a szavai durvaságát, majd kisétált a lány szobájából.

Constance inkább érezte pofonnak az anyja érintését, mint simogatásnak, de tudta, ezt is hiába mondaná másnak, nem értenék meg. Ő sokszor a kedves szavak vagy tettek mögött is alattomos bántást, utasítást vélt felfedezni, és ez most sem volt másképp.

2. fejezet

Margaret egy idő után lelassította a lépteit. Megállt, majd a hátát a falnak támasztotta, és mélyeket sóhajtott.

Mindhárom lányát szerette, mindegyikre büszke volt valamiért, és olykor gyűlölte magát, amiért mégis keményebben bánt Constance-szal, mint az indokolt lenne.

Előszeretettel gondolt vissza a fiatal éveire, amikor még kérők hada versengett érte. Azóta tudja, hogy egy nő a szépségével mindent elérhet.

Philip Clavieri báró lett a férje, és elmondhatták nászukról azt, amit csak kevesen a párizsi arisztokráciában: szerelmi frigy. Egyre jobban megtörte őt a tudat, hogy valószínűleg lányainak nem lesz ilyen szerencséjük, hiszen Philipet csöppet sem érdeklik holmi romantikus érzések. Mintha elfelejtette volna, milyen a szerelem… Egy olyan kapcsolat, amiben a szíve is összenyílik két embernek, nem csak a javaik.

Neki feladata van.

Hogy feledhetné?

Hiszen a férje csaknem mindennap az orra alá dörgöli. Ha minden rendben megy, az természetes, ám ha gondok akadnak a lányok körül, az csakis az ő hibája. Márpedig Constance körül bőven akadt fennforgás…

Kezdett belefásulni, de finisben volt.

Még két-három év, és mindhárom lánya férjezett lesz.

Behunyta a szemét, és felidézte Constance alakját.

Ő a leggyönyörűbb a három lány közül.

Mit a három lány közül? Közel s távol!

A kimondatlan dolgok lassan, de biztosan emésztették őt fel. Nem beszélt arról, hogy Florance világrajövetele után úgy érezte, börtönbe került, Constance érkezése pedig csalódás volt, hiszen lány lett. Bianca újjászületést jelentett a számára, hiszen a második lány utáni házassági válságból ez mentette ki őket. Még akkor is, ha Bianca is lány lett. Philip ekkorra törődött bele mindenbe, és ekkor csitultak el a hullámok, amiket az első két lány gerjesztett.

Sokáig nyugalom volt a házban, ám Constance már kislány korában is megannyiszor viselkedett különösen.

Margaret kinyitotta a szemét és megcsóválta a fejét.

Mennyire szép…

Sosem mondta a középső lányának, de egy csodának tartotta őt. Annyira tökéletes, hogy az már fájó. Megfelelő magasság, karcsú derék, puha, széles csípő, kerek mell és formás fenék. A bőrét sem egy heg, sem egy folt nem csúfította el. Az ujjai kecsesek, a mozdulatai kifinomultak, a hangja pedig, mint a muzsika. A haja dús, hullámos, derékig érő, búzamezőket idéző. Okos, és ha éppen jó napok vannak soron, akkor engedelmes.

Igen, ez elég ritkán van – grimaszolt egyet Margaret.

De amikor így van, akkor a legtökéletesebb gyermek.

Florance, az elsőszülött lányuk nem okozott az anyjának annyi fejtörést, mint Constance. Az egyik engedelmes, a másik lázadó. Míg Constance számtalanszor a földhöz vágta magát dühében gyermekként, addig Florance mindig csak a száját szorította össze, ha baja volt. De más gondok is akadtak a középső lányával az idő előrehaladtával. Beteges, szinte hetente elájul, és bőven akad olyan eset, amikor mindebből nem emlékszik semmire. Margaret már a legelső ilyen kétségbeejtő alkalommal orvost hívatott, aki vérszegénységre utaló jeleket talált. Bő kosztra fogta, ám a helyzet nem változott. Pár év alatt eljutottak oda, hogy már jóformán természetes, ha a lány összecsuklik. Jó ideje nem hívtak már orvost, amolyan tabutéma lett házon belül a dolog.

Vannak, amik még ennél is jobban zavarták Margaretet. Például Constance őszintesége. Meggondolatlanul mondott ki szavakat, amik egy arisztokrata lány szájából közönségesnek tűntek. Váratlanul ért hozzá az emberekhez, előfordult olyan is, hogy egy séta alkalmával mások szeme láttára ölelte meg őt. Ő pedig csak állt, és nem tudott mit kezdeni gyermeke szeretetével.

Lánya külsőre felnőtt nő, de hol gyerekesen viselkedik, hol pedig még a koránál is érettebbnek akar tűnni.

Megőrül ettől. Olyan, mintha Constance maga sem tudná eldönteni, ki is ő valójában. Ha mindig cserfes lenne, ő elfogadná olyannak… Ha túl komoly gyermek lenne, megbékélne azzal… De ez a folytonos változás, és hangulatingadozás mindenkit felőröl.

A legnagyobb kihívása – csóválta meg ismét a fejét.

Csak akkor lélegezhet fel, ha az ő jövője rendben lesz.

Tovább indult, jó pár lépés után vette észre, hogy idegesen tördeli a kezét.

Beszélnem kell Philippel! – határozta el magát.

A férjének magasak voltak az elvárásai, de ezt már megszokta. Minél többször lázadt Constance, a férje annál több terhet zúdított rá. Margaret pedig őrlődött a feleség- és anyaszerep között. Mindenkit boldognak akart látni, de ez olyan szinten felemésztette, hogy a legtöbbször már inkább csak túl akart lenni ezen az egészen. Azt akarta, hogy a két idősebb lánya kirepüljön, és ő békében eltölthessen egy kis időt Biancával, akivel soha, semmilyen gondja nem akadt.

Bianca az ő megmentője. Olyan változást hozott az életükbe, amiért nem lehet eléggé hálás. Magának bevallotta: a legkedvesebb gyermeke. Nem is akart a jövőre gondolni, mert elképzelni sem tudta, hogy hamarosan Bianca is kirepül a családi fészekből.

Elszorult a torka, és újra elmormolta magában: Beszélnem kell Philippel!

Elfogadta, hogy Florance vagy Constance jövendőbelijének kiválasztásakor a rang és az anyagi háttér a mérvadó, de abba belepusztulna, ha Biancát boldogtalannak látná. Őt nem adhatják egy koros nemesúrhoz, bármennyire fontosak is az anyagi javak.

Párizsban ritkán jár kézen fogva a „nőtlen, jóképű, fiatal” arisztokrata vőlegény szentháromság.

Florance sorsa már elrendeződött, Philip megállapodott Victor Muriellel, ami Margaretet eleinte sokkolta, hiszen a báró sem nem fiatal, sem nem jóképű. Akkor nyugodott meg kissé, amikor látta, hogy Florance csöppet sem fogja fel tragikusan a dolgokat, elfogadja a kérőjét.

Constance-szal nem lesz ilyen egyszerű dolgunk… – gondolta, miközben behúzta maga után a lakrésze ajtaját.

Az ablakhoz sétált, önkéntelenül is a nehéz sötétítő anyagot igazgatta. A tökéletesség volt a hóbortja. Bár az anyag ráncai makulátlanul álltak, ő újra és újra, minden reggel babrált vele pár percet, mintha attól minden más is jobbra fordulna.

Szeme a kertben sétáló két lányra kúszott. Tudta, Constance most ugyanígy áll a saját ablakában, és a két testvérét figyeli. A harag és a szeretet, amit középső lánya iránt érzett, megtépázta a szívét. Segíteni akart neki, de nem szállhatott szembe Philippel. Mindez azt eredményezte, hogy nem is a férjére haragudott inkább, hanem a gyermekére.

Miért nem tud egy kicsit jobb lenni?

Miért nem tud mindig kedvesen viselkedni?

Miért ilyen beteges?

Miért van vele ennyi gond?

Annyira egyszerű lehetne!

Üvölteni tudott volna. Hogy lehet ilyen szerencsétlen? Hogy lehet, hogy a jóisten megajándékozta őket a világ legszebb és legördögibb teremtésével?

Maga előtt látta Constance-ot kisdedként, és szinte érezte az illatát is. Mennyit csókolgatta a vaskos puha ajkakat. Ahogy a lány serdült, az ajkai csak tovább szépültek.

Mocskos anyagiak.

Felsóhajtott. Hajtja őket az idő, mert a család anyagi helyzete csöppet sem rózsás. Ezelőtt két évvel még minden rendben volt, de a folyamatos pénzszórás, estélyek, ruházkodás, ékszerek… Nos… Ezek bizony megtépázták a kasszát, amiről persze senki sem beszélt. Nem is volt miről, hiszen minden nemes az udvar normáit követte, a fényűzést mindenki ugyanolyan meggondolatlan módon folytatta, ahogy a király.

Amiről mindenki hallgatott, hogy sokszor a polgárok már nagyobb anyagi biztonságban éltek, mint a felső körök. A rang és a vagyon már nem járt feltétlenül párban. Sok család igyekezett ezt úgy megoldani, hogy arisztokrata szegény fiúhoz gazdag, középosztálybeli lányt adtak feleségül, ezzel rangot adva a nőnek is. Mindenki jól járt.

De ő?

Mit kezdjen ő, hiszen neki lányai vannak, akiket ha egy gazdag, ám nem nemes ifjúhoz adnak, onnantól megszűnnek az elit tagjai lenni.

Abba belehalna!

Talán egy anyának mindig jobban fáj…

Végigsiklott a szeme Bianca alakján, akinek ruháján megcsillant a napfény.

Keménynek kell maradnia, nem enyhülhet meg.

Constance egy vad, zabolátlan jellem olykor, és neki következetesnek kell lennie. Észrevette, hogy amikor ő kedves, a lánya is az, amikor pedig szigorú, Constance-ba belebújik az ördög.

Ezt nem tűrheti. Annak a lánynak mindig kezesnek kell lennie, mint egy báránynak!

Olyannak, mint Florance vagy Bianca.

Nem foglalkozhat középső gyermeke dühkitöréseivel, nem hagyhatja, hogy azok sakkban tartsák. Néha már úgy vélte, hogy Philipnek van igaza, aki lányuk sírógörcseiről, hisztijeiről, ájulásairól nem is vesz tudomást. Elzárkózik a problémák elől, és egy idő után már hiába hajtogatta Margaret, hogy „orvos kell”, Philip csak legyintett. És ilyenkor újra és újra ott csengett fülében férje figyelmeztetése, amit a harmadik lányuk születése után kapott: „Mindhárom lányunkat úgy nevelje, hogy azon múlik majd a jövőjük.” Már akkor sem estek neki jól ezek a szavak, de az évek teltével fenyegetéssé fejlődtek. Philip mosta kezeit, ő pedig beleszakadt ebbe az egészbe.

Hát csoda, ha neheztel Constance-ra?

Minden problémájának ő a forrása.

Hiszen nem csupán az egyik lányáról van szó. Ha kiderül, hogy bomlott elméjű, az megpecsételheti a másik kettő sorsát is. Nem akad majd kérőjük, a nyakukon maradnak, és ők is porba hullnak. Párizs népe azonnal a szájukra venné őket, és bár Florance már kevésbé – hiszen neki a sorsa már eldőlt –, de Bianca is meginná a levét a szóbeszédnek.

Addig Florance sincs biztonságban, míg meg nem üljük a menyegzőt.

A szájához emelte a kezét, még az emlékektől is zavarba jött. Szem- és fültanúja volt egyszer, ahogy Constance az ágyában, félálomban vergődve sóhajtozott, nyögött, majd kipirult arccal riadt fel. Akkor azt állította a gyermeke, hogy rosszat álmodott, de ő tapasztalt, érett nőként tudta, hogy annak az álomnak bizony semmi köze nem volt rossz dolgokhoz, épp ellenkezőleg. A lányának erotikus álma volt. Ez elborzasztotta. Constance nemcsak bolond módjára viselkedik olykor, hanem még romlott is. Ha ez kiderül, nem lesz olyan jó parti, akihez nőül lehetne adni. Philip tajtékzana, és azt bizony a család minden tagja megérezné.

Istenem!

Nem akart belegondolni ebbe az egészbe. Reménykedett benne, hogy az idő mindent megold, és hamarosan rendbe jönnek a dolgok. A férje kérőt talál Constance-nak is, és férjhez adhatják őt.

Megmarkolta a szoknyáját, ellépett az ablaktól, kiment a lakrészéből, majd lesietett a lépcsőn. Úgy határozott, hogy csatlakozik a kint sétáló lányaihoz.

3. fejezet

A keze végigsiklott a formás belsőcombon, és befurakodott a csodák háromszögébe. A nő felsóhajtott, majd megkapaszkodott a nyakában.

– Kielégíthetetlen az étvágya, márki.

– Azért megpróbálhatja kielégíteni – vetődött a hátára. A plafont figyelte, és várta, hogy a lány örömet szerezzen neki. Megjelent fölötte a mosolygó arc, majd csókot lehelt a halántékára. Jean Cottier nem szerette ilyesmire ragadtatni magát. Elmosolyodott és kissé oldalra fordította az arcát. – Ezzel nem fog menni… – morogta.

– Mármint?

– A kielégítés. A csókokkal. A homlokomra.

A vastagon púderezett arc elkomorult, majd egy csücsörítés közben vágott vissza.

– Maga azért jött erre a világra, hogy összetörje minden nő szívét.

A márki felnevetett, amitől a ránehezedő női test is rázkódni kezdett.

– Ne túlozzunk, kérem szépen! – Elkomolyodott, majd megfogta a lány állát. – Úgy emlékszem, a ma éjszakámat egy kurtizán lábai között akartam tölteni.

– De hisz ott tölti.

A férfi felvonta a szemöldökét, mire a nő hevesen és már-már dühösen pattant az ölére. Az őrgróf meglepődött, megragadta a törékeny csípőt.

– Hé, hé, hé…

– Ne hézzen itt nekem! Mitől tart? Tán attól, hogy eltörik? – Jean Cottier elhúzta a száját, nem is tűntek badarságnak a szavak, főképp, mert hallott már olyat, hogy a heves szeretkezés közben, valóban megsérül a nemi szerv. Képtelen helyzet volt, mégis elképzelte, amint a férfiassága egyre csak dagad és dagad egy sérüléstől. Kitört belőle a nevetés, köszönhető volt ez a nemrég elfogyasztott italoknak is. – Hé! – szólt most ugyanúgy a lány.

– Nahát. Itt már úgy látszik, mindenki csak „hézik”.

– Milyen jól mulat, monsieur – nyomta meg a francia szót a teremtés gúnyosan. Jean jól tudta, hogy alkalmi partnere nem jól beszél franciául, tehát ironizálni próbál.

– Ha hiszi, ha nem, azért fizetek, hogy jól érezzem magam. Tehát joggal szórakozom.

– Ezért jött? Kinevetni a hölgyeket?

– Hol itt a hölgy?

Ezt megbánta.

Nem volt lételeme a sértegetés, és jelenleg úgy állt a dolog, hogy Juliettának csak köszönettel tartozott. Bár fizetett a szolgálataiért, a nő mindig készséges volt, és jó kedélyű.

Julietta kihúzta a derekát, hagyta, hogy a férfi nemi szerve belé csússzon. Jean Cottier teste megfeszült, miközben a szája szélébe harapott.

– Újabban már sérteget, márkim?

– Nem állt szándékomban…

Elhallgatott, mert a nő csípője lassan körözni kezdett.

– Azt jobban is teszi. Mert még a végén megkínzom.

És az őrgróf úgy érezte, lenne rá sansza a kurtizánnak. Értette a dolgát, nem véletlenül esett sokszor rá a választása. Utolsó napjait töltötte Velencében, hamarosan vissza kell térnie Párizsba, amit már nem is bán. Fura ez… Ha itt van, akkor Párizs hiányzik neki, ha otthon van, akkor Velencébe vágyik.

– Értesz hozzá…

Julietta megtámaszkodott a férfi feje mellett, tekintete hosszan vizslatta az őrgróf arcát. Vajon miért nőtlen? Persze tudta ő a választ. Annál is inkább tudta, mert már hónapokkal ezelőtt rájött, hogy Jean Cottier egy öntörvényű, saját kénye-kedve szerint élő ember.

A szeme olyan volt, mint napsütéses időben a lagúnáknál a tenger. A pupillához közel sötétkék, kifelé haladva pedig egyre világosabb. Pont úgy, mint a tenger, ami hullámzása közepette váltogatja a színét a mélykéktől egészen a habzó fehérig.

– Azt hiszi, signor, hogy magát sosem éri utol a végzet?

A márki már biztos volt benne, hogy az ital az oka a jó kedélyének, mert újra felnevetett.

– Igen, elég biztos.

– Jön majd egy szép hölgy, és összetöri az úr szívét.

Jean Cottier megköszörülte a torkát, miközben felfelé döfött a csípőjével.

– Nem lehetne, hogy most mással foglalkozzunk?

– Belegondolni is szörnyű?

– Belegondolni sem érdemes.

– Minden férfi azt hiszi, hogy őt nem lehet megszelídíteni.

– Minden nő azt hiszi, hogy képes kényszerpályára terelni egy zabolátlan jellemet.

– Előbb-utóbb egyikünknek igaza lesz, márki.

A férfi ajkához hajolt, ám az ismét elfordította a fejét. Az életútjára tekintettel nehéz volt őt megbántani, de a márki ilyesfajta tiltakozásai mindig a szívébe mártották a tőrt. Tizenkét éves kora óta kurtizánkodott, és soha, egy kuncsaftja sem keltett benne még érzéseket az undoron kívül.

Jean Cottier letolta magáról a törékeny testet, majd fölé mászott.

– Remélem, nem akarsz meghódítani!

– Micsoda ötlet.

– A kurvák nem a gyengéim.

Most Julietta nevetett fel, miközben azon gondolkodott, vajon mennyire veheti komolyan a márki szavait. Nyolc hónapja ismerte, és a férfi elég sokszor tette nála tiszteletét, tehát odavolt érte. A lány félve vallotta be magának, hogy amikor az őrgróf Párizsban van, hiányzik neki.

– Nagyon is a gyengéje vagyok, signor!

Jean szeme végigszaladt az alatta elterülő testen. Valóban kedvét lelte benne, és nem hazardírozott, ha kellemes éjszakát akart, biztosra ment. De a gyengéje azért nem volt. Kívánta, szépnek látta, jól érezte magát benne, de ha holnaptól soha többé nem látná, nem érdekelné, keresne mást. Velence hemzsegett a rosszéletű nőktől, akik extrákkal kényeztették a pénzes urakat.

Némán mozgott, nem akart további szócsatákba bonyolódni egy kéjnővel. Egyvalamit azonban biztosra tudott. Ha itt most végez Juliettával, soha többé nem jön hozzá, másik lányt keres. Ennek már túl nagy a szája, sokat enged meg magának, és neki nincs ilyesmire szüksége. Az itáliai nők egyébként is sokkal hevesebbek és nagyszájúbbak voltak a francia hölgyeknél, és míg ez eleinte tetszett neki, mára már irritálta.

Egetverő marhaság!

Hogy lehet olyan barom, hogy újra és újra itt köt ki?

Velencében több száz bordély működik, néhány a legelitebbek közé tartozik.

Művelt hölgyeket kaphatna a pénzéért, ő meg még arra is lusta, hogy továbbmenjen a saroknál.

Julietta végigfuttatta az ujjait Jean hátán, ám az a finom kacsókért nyúlt, majd a lány feje mellé szorította. Hosszan nézték egymást, a nő megértette, hogy elvetette a sulykot, és innentől jobban teszi, ha hallgat, és csinálja, amihez ért. Ostobának tartotta magát… Néha olyan bizalmas helyzetbe keveredett a márkival, hogy elhitte, a kapcsolatuk valóban különleges. De minden hiába, mert újra és újra jött az ébresztő, ami jelezte: szajhaként kezdte, és úgy is végzi. Szajhaként ismerte meg a férfit, és szajhaként fogja látni utoljára.

„Sose táplálj érzéseket olyan férfi iránt, aki fizet érted!”

Talán ez volt az első lecke, amit a bordélyház Signorájától megtanult. És mégis… Mégis megtörtént. Senkinek sem vallotta volna be, de szerelmes volt a márkiba és ez megnehezítette az egész életét.

Lefelé lépdelt a lépcsőn, nagy volt a zsivaj, mégis minden egyes mozdulatánál megütötte a fülét a fából készült lépcsősor fájdalmas nyögése. Tekintete összeakadt Robertóéval, aki a kártyákat az asztalra helyezte, majd felállt.

– Köszönöm, uraim! Mára nekem ennyi! – A lépcső aljánál találkoztak össze, Roberto Puno szemrehányóan meredt a barátjára. – Azt mondtad, várjalak meg, és beszállsz pár kártyapartiba.

– Nem tudtam, hogy így elhúzódik majd.

Roberto még meglötyögtette az italt, ami a poharában maradt, látszott, hogy esze ágában sincs azt itt hagyni.

– Julietta kezdi elvenni az eszedet.

– Nem. Ez volt az utolsó. Soha többet nem jövök ide. Vagy ha jövök is, nem vele fogom tölteni az estét.

Roberto elmosolyodott, majd kiitta az utolsó csöppet is.

– Nocsak. Feldúltnak tűnsz.

– Nem beszélgetni járok én ide!

Roberto felnevetett barátja morcos hangját hallva.

Kedvelték egymást. Sőt, több is volt ez, szinte testvérekként tekintettek egymásra. A két fiatal férfi Velencében ismerkedett meg még gyerekként egy hajós felvonuláson, és rögtön megtalálták a közös hangot. Mindketten tizenévesek voltak. Jean Cottier nehéz időszakon ment keresztül szülei hirtelen és váratlan halála után, Hugo Baressi pártfogásába került, aki néhai apja barátja volt. A pótapa szerencsére felismerte, hogy a fiatalnak változásra van szüksége. Jean kapaszkodót keresett az életben, és mivel anyagi háttere biztosított volt, Velencébe utazott, hátha ott sikerül újra magára találnia. Így is lett. Ám ebben nagy szerepe volt Roberto Punónak, a vele egyidős fiúnak, aki egy életre szóló barátsággal ajándékozta meg őt. Jean Velencében tovább kamatoztatta tudását, elmélyült a kémiában és a földrajzban is. A térképismeret a hajózás miatt érdekelte, ám rájött, hogy nem lenne szerencsés folyton a tengeren élni annak, aki émelyeg a vihar korbácsolta hullámoktól. Végül, a kémiai tudásának köszönhetően először kelmék festésével kacérkodott, majd rájött, ha azokat exportálja Franciaországba, jelentős haszonnal adhat túl rajta. Merész vállalkozás volt ez, hiszen a francia király nem örült az importáruknak, rengeteg vámot vetett ki a külföldről érkező holmikra, de a hölgyek vágyát egy-egy ruhaköltemény után még a magas ár sem lombozta le. Így jött a következő lépés, melyben Jean Cottier Párizs-szerte varrodákat nyitott, és varrónőket vett alkalmazásba. Hugo Baressi, a pótapa, számtalanszor hangoztatta, hogy fölösleges így terhelnie magát, hiszen a jövője biztosított, de Jean Cottier mindenben megtalálta a számítását, amibe belevágott, és eszében sem volt a babérjain ülni. Harmincéves korára mindent elért, amit akart, kiegyensúlyozott életet élt, magabiztos volt, életerős és saját bevallása szerint boldog is.

– Tán Julietta azt gondolta, hogy beszélgetni jöttél? – utalt vissza Roberto Jean megjegyzésére.

– Á! Hagyjuk! Túl sok volt az ital! – legyintett. – Te egész este kártyáztál?

– Ma ez tett boldoggá – vonta fel a vállát a jóképű velencei.

Jean egy ideig próbálta visszatartani a nevetést, de nem sikerült neki. Ha valaki, hát ő jól ismerte a barátját. Emlékezett a napra, amikor tizenhárom évesen először szólítottak le az utcán egy szajhát, hogy az mutassa meg nekik, mi is az, amiről ódákat zengenek a költők. Érdekelte már őket a női test, de amit akkor megtapasztaltak, az megváltoztatta az életüket. Férfivá váltak, és bizony ebből az élvezetből nem engedtek.

– Kezdesz megijeszteni.

– Nem hallottál arról a dologról?

Robertónak nem volt szükséges részleteznie, Jean rögtön tudta, mire céloz a barátja.

Szifilisz.

Nemrég ért véget a pestis, és már itt volt a következő csapás, amit az emberek egymás közt csak bujakórnak neveztek.

– Párizsban is egyre többet beszélnek róla.

– Nem vagyok egy félős fickó, de azért… – húzta fel a vállát Roberto Puno.

– És most mi lesz? Szentet játszol?

– Arra gondoltam, hogy… szóval…

– Megnősülsz.

– Hhhh… – hördült fel Roberto, amin mindketten felnevettek. Ugyanazon a véleményen voltak a témában. „Majd, egyszer, valamikor, valakit, de nem most!” Évek óta ehhez tartották magukat, élvezték az életet, és eszük ágában sem volt ezt feladni. – Azt azért nem!

– Hát?

– Talán egy pártfogolt…

Hosszan nézték egymást, végül Jean kinyögte.

– Az már majdnem ugyanaz, mint egy házasság.

– Ugyan, kérlek! Nem egészen.

Jean nem látta értelmét vitázni, hiszen Robertónak joga volt úgy dönteni, hogy pártfogásába vesz egy hölgyet, ha éppen ahhoz van kedve.

– Már talán választottál is…

– Dehogy! Ma jutott eszembe, míg te fönt múlattad az időt.

– Látod? Ezért veszítettél a kártyában, mert nem ott járt az eszed, ahol kellene. Ha kártyázol, arra figyelj, ha nő kell, menj szobára!

– Ki mondta, hogy veszítettem?

Jean Cottier közelebb lépett hozzá.

– Úgy ismerem az arcodat, mint a tenyeremet. Tudom, milyen az ábrázatod egy sikeres kártyaparti után, és tudom, milyen, ha könnyebb a zsebed. – Roberto elhúzta a száját, Jean pedig kicsit szigorúbbra vette a hangját: – Nyugtass meg, hogy nem egy szajhát akarsz kiemelni a sorából! – Mivel Roberto csak megrázta a fejét, folytatta. – A rossz életű az is marad. Azt mondja neked majd, hogy csak te vagy, de lesz neki még másik tucat. A bolondját fogja veled járatni.

– Túl komolyan veszed.

– A kurva az kurva marad – húzta ki magát. – Ha már annyira egy kitartottat akarsz, akkor a középosztályban vagy a lecsúszott arisztokráciában keresgélj. Tanult legyen, okos és szép. De szegény.

Látta maga körül a példákat, hiszen Párizsban is több vasat tartottak a tűzben a férfiak. És azok a vasak bizony nem voltak egyenértékűek. Akadt uraság, akinek felesége volt, mellette pártfogoltja, és még szajhákhoz is járt. Jean nem értette, hogy ilyen esetben miért jó egy pártfogolt. Sok időbe telt, mire rájött. A nemesek szerettek villogni a javaikkal, és az, ha valaki a felesége mellett még eltartott egy másik nőt is, házat adott neki, ruházta, etette, ékszerezte, időt szánt rá… Nos, az egyfajta presztízs volt. Pont ezért tartotta ostobaságnak. Utált mások után menni, mindig azt tette, amit ő jónak látott, és nem érdekelték őt holmi divatos párkapcsolatok. Szabad ember volt, azzal bújt ágyba, akivel akart, és annak fizetett ezért, akinek akart. Ostoba lenne, ha lekötné magát.

– Micsoda kitétel.

– Roberto. Összekevered a dolgokat. A pártfogolt sokkal közelebb áll a feleség helyzetéhez, mint a kéjnőéhez.

– Ezt most miért mondod?

– Mert te kurvázni akarsz, ezért szajhát fogsz választani, aki úgy ver majd át téged, mint a zsebesek szokták…

– Jó, jó, fejezd be! – csóválta meg a fejét Roberto Puno. Mindketten elmosolyodtak. – Ígérem, alszom még párat, mielőtt határoznék. Csak az a nyavalyás kórság ne lenne!

Jean elmélázva figyelte az idegen férfit, aki éppen fölfelé tartott a lépcsősoron.

Ki tudja?

Talán épp Juliettához megy?

Talán épp most fertőzi meg?

Vagy már meg is fertőzte, és ma ő is megkapta?

Felsóhajtott, már bánta, hogy végighallgatta barátja eszmefuttatását.

– Holnapután indulok Párizsba – nyögte ki.

– Máris?

– Több hónapja itt vagyok, azért annyira nem siettem el.

– Azt hittem, a nyarat majd itt töltöd.

– Muszáj az üzlet miatt hazatérnem egy időre. Ráadásul a sok selyemhez is meg kell szerveznem a fuvarozó kocsikat.

Roberto bólintott, majd a kijárat felé indult. Elhaladtak a félkörben kirakott párnázott székek előtt, amiken már csak elvétve ültek emberek, majd a kályha és a kézmosótál mellett. A tűz még pattogott, Velencében szokatlanul bolondos volt az április. Amikor kiléptek a macskaköves útra, Jean összébb húzta a kabátját:

– Szívből remélem, hogy Párizsban kellemesebb lesz a tavasz.