A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Tia Williams: The perfect find, 2016

Fordította: FARKAS MELINDA

Copyright © 2016 by Tia Williams

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-53-5

ELSŐ FEJEZET

www.stylezine.com
Csak Jenna: Stílustitkok a mi Merész Divattasénktól!

Kérdés: Egy halom borzalmas pasim volt, de most találkoztam egy szuper sráccal, és teljesen odavagyok érte. Hogy mi a baj? Az, hogy én száznyolcvannégy centi vagyok, ő meg százhetvenhét. Ha felveszek egy magas sarkút, olyan lesz, mint Kevin Hart, én meg úgy érzem magam, mint Lurch. A törpesarkú tényleg rémes? –@HosszuMagasSally1981

Válasz: Igen, drágám, a törpesarkú tényleg rémes. Csak akkor megengedett, ha te vagy Michelle Obama vagy Carla Bruni, és egy kicsivel nagyobb vagy a miniszterelnök férjednél, tehát nem engedheted, hogy eltörpüljön melletted. Ez az Obama–Bruni-kikötés. Elnézést, de ezt hitelesítenem kell…

Mondok valamit. Úgy tűnik, elbűvölt ez az új pasas. Engedd át magad az új szerelem izgalmának, hiszen csak ritkán fordul elő, hogy olyan a csomagolás, ahogy azt álmainkban elképzeltük. Ahelyett, hogy rejtegetnéd ezt a képzelt szépséghibát, hangsúlyozd ki! A srác tudja, hogy magas vagy, és imádja. Neked is így kellene érezned! Kapd fel a legmagasabb sarkú topánkádat, és meglátod, úgy néz majd rád, mint aki alig várja, hogy megmássza a hegyet. Ajánlom figyelmedbe Giuseppe Zanotti bokapántos magas sarkúját. Egy igazi szadomazó dög! Mintha csak a Red Roomból érkezett volna. Brrr!

Jenna Jones megnyomta a „közzététel” gombot, majd hátradőlt az új székében, a StyleZine.com-nál kapott új asztala mögött, és elvigyorodott. Előhalászta a púderesdobozát a neszesszeréből, és felfrissítette ajkán a szájfényt. Péntek volt, az új munkahelyén töltött első hét vége, és öt perc múlva meg kellett jelennie a főnöke irodájában. A gyomra talán görcsbe rándult, de legalább élettelinek látszott.

Átszelte a befejezetlennek tűnő, indusztriál stílusú, fülkékkel teli termet. Az egyik fal tigriscsíkos volt, acélpadlón lépdelt, irodai dekoráció gyanánt pár banánsárga kanapé és egy hatalmas, provokatív kép szolgált, amely Marc Jacobsot ábrázolta nőimitátorként. Jenna aznapi szettje a „Cerebrális Charlie Angyala” névre hallgatott (kisiskolás kora óta szinte beteges kényszert érzett, hogy elnevezze az öltözékét): egy vintage Seventies farmer lapszoknya, egy feltűrt ujjú oxford ing és egy parafa tűsarkú. Aznap reggel, amikor felöltözött, szinte már magabiztosnak érezte magát – olyannak, amilyen még azelőtt volt, hogy darabokra hullott volna az élete. Mielőtt elmenekült a gyermekkori otthonába, a vidéki Virginiába.

Nagyon igyekezett beilleszkedni a StyleZine-be, a street style iránt elhivatott online divatmagazinba, de Jennának hiányzott a nyomtatott világ, ahol biztonságban érezte magát. Sóvárgott a csillogó Darling magazinbeli élete után, ahol már ezer éve ő volt a divatigazgató, egészen a majdnem idegösszeroppanásáig. Gyászolta a bőkezű ruhapénzt, a kifogyhatatlan fotós költségkeretet és az irodája marhabőr szőnyegét (Istenem! Milyen csodás volt az a szőnyeg!). Szexi Cosmo-lányok, rideg Vogue-lotyók, heves Self-csajok. Ez volt az, amit ismert.

De az a világ, a maga Columbia Újságíró Iskolában szerzett diplomát lobogtató, kifinomult ízlésvilágú közösségével mára régimódivá vált, és haldoklik. A divatszakértő lét jelenleg csupán egy döntés kérdése. Bármelyik rafinált, csinosabb húszéves egy WordPress-fiókkal és elegendő követővel meghatározó stílusguru lehet. Még vezető szerkesztőket is kiüthetnek a Gucci-bemutatón az első sorból!

Jenna megérkezett a főnöke irodája elé, ahol Terrynek, a társszerkesztőnek sikerült elkapnia őt.

– Jenna. Szólnom kellett volna, hogy Darcy késik. Ez csakis az én hibám – mondta Terry, az iroda szeme és füle.

Egy életvidám pletykafészek, aki mindenkiről mindent tudni akar, és aki mindig kendőzetlenül kimondja azt, amit gondol. E két tulajdonsága miatt egy igazi társasági mágnes lett, akit mindenki szeretett volna szövetségesének tudni. Jennának szüksége volt egy barátra az irodában, de eddig mindenki csupán illedelmes, némileg leereszkedő óvatossággal viszonyult hozzá.

Eltökélte hát, hogy összebarátkozik ezzel a lánnyal.

– Nem gond – mondta Jenna.

Terry hát nélküli, cseresznyepiros bodyt, lila, magas szárú Reebokot viselt, ajkán fekete rúzs virított. Eperszőke hajának azon része, ami nem volt leborotválva, egy szoros kontyban díszelgett a feje tetején. Jenna magában a „Lazán Sportos Lolita” nevet adta a szettjének.

– Isteni a bodyd! – folytatta Jenna. – Kenzo? Mindig is imádtam a Kenzót.

Ne legyél ennyire ömlengős, gondolta Jenna. A huszonéves divatpipik kiszagolják a félelmet. Én csak tudom; valamikor én is ilyen voltam.

– Igen. A Kenzo cuki, de túl drága – válaszolta Terry, de fel sem nézett a telefonjából. – Mármint, ez egy balett-trikó. Ingyen adták. Csak fel kellett tolnom egy szelfit az Instára OOTD hashtaggel. Tudod, hogy megy ez.

– Hát persze – mondta Jenna, bár fogalma sem volt, hogy megy ez, és az OOTD hashtagről sem hallott még.

– Ha már a OOTD-nél tartunk, te lefotóztad már a mai rucidat? Nem ártana. Ez teljesen új a StyleZine szerkesztőségében. Meghoztad a „megalapozott felnőtt realitás”-t. Annyira összeszedett vagy! – mondta Terry kissé lekezelően, de Jenna számára nem volt újdonság, hogy egy ilyen művészien össze nem illő, menő városi húszévesek társaságában ő egy kissé túl… szofisztikált. – Carolina Herrera?

– Jó szemed van! – vágta rá, holott nem Carolina Herrerát viselt, és nem is Old Navyt, de mielőtt Terry tovább kérdezősködhetett volna, úgy döntött, témát vált. – Már akartam mondani, hogy az Instagramod igazán lélegzetelállító.

Jenna, mielőtt beállt volna az új munkahelyére, elvégezte a házi feladatát, és végigpörgette a StyleZine minden egyes szerkesztőjének az Insta-profilját. Csilliárdnyi követőjük volt.

– Komolyan? Kösz.

– Van egy kép rólad fehér, szőrös mellényben, és ó! – Jenna itt a szívéhez kapott. – A fehér-szőke hajaddal és azzal az állatmintás leggingsszel? Egy alaszkai címlapfotózás jutott róla eszembe még 2000-ből Karolína Kurkovával. Mintha csak ikrek lennétek!

– Sosem hallottam róla.

– Karolínáról? Cseh szupermodell volt.

– Á, igen. Rémlik valami a keleti blokk-korszakról. Talán másodikos lehettem, amikor anyám divatmagazinjait vagdostam, hogy kollázst csináljak. Minden modell sápadt volt, görnyedt, és őrülten dühösnek tűntek – vigyorgott. – Csernobil-csajok.

– Csernobil-csajok, ez vicces! – mondta Jenna.

Az anyja magazinjai? Másodikos korában?

Terry telefonja megzizzent, lenézett rá, majd felhördült.

– Ah, ez Kevin, basszus! Annyira átlátszó a fekete körömlakkjával és a poliszexualitásával! Haver, te egy gimis lacrosse-játékos vagy Myrtle Beachről, senki sem ijed meg tőled! Mindegy, úgyis szakítok vele a Watch the Throne-koncert után.

Jenna megköszörülte a torkát, és egy másik irányból próbálkozott.

– Szóval lenyűgözött a fotóid minősége. Profinak tűnnek.

– A filterek királynője vagyok – mondta Terry. – Mi az Instád?

– Nekem nincs. Úgy értem, még nincs.

Terry álla leesett.

– 2012 van! Te nem vagy Instán? Nem is tudom hirtelen, hogy ez most punk-rock, vagy totál diszfunkcionalitás!

– Az az igazság, hogy rémes fotós vagyok. – Az igazság? Jenna a könnyáztatta szabadságolása alatt teljesen elutasította a technológiát, és teljesen lemaradt a közösségi média forradalmáról. – Még szelfit sem csinálok!

– Hát, az igazi művészet. Aki mást mond, az hazudik.

– Kérdés. Ha valaki készít rólad egy képet, az a szelfi-helpi? Érted, mert valaki segített…

Ahogy Jenna kimondta a szóviccet, már tudta, hogy mennyire bénára sikerült.

– Ööö… nem – válaszolta Terry lassan, mintha csak egy kisgyerekhez beszélne.

– Hát persze, tudom – kuncogott Jenna. – Nyilván.

Miért tűnik ezen a helyen ennyire furának? Egész héten páncélként húzta magára a múltját, azt remélve, hogy senki sem jön rá, ő csak egy drága ruhákba bújtatott, két lábon járó csalás. Sőt, még a ruhája sem volt igazi, ami egy olyan nőtől, aki a stílus bírája kellene hogy legyen, szinte elképzelhetetlen! Carolina Herrera? Ne már…

Negyvenéves nő vagyok egy ötdolláros pólóban, eladtam minden márkás ruhámat, hogy visszaköltözhessek ide. A bankszámlámon csak egyhavi lakbérre elegendő pénz van, jelen pillanatban nekem még az American Eagle is luxus. Egy valaha volt ragyogó nő, aki most azért imádkozik, hogy ne vegyék észre azt a makacs foltot a szoknyáján – a foltot, amiről azt sem tudom, honnan került oda, hiszen a szoknyát egy garázsvásáron vettem az új környékemen, a kipingált brooklyni háztömbben, ahol rajtam kívül egy KFC és a Nyesd meg a testem nevű szépségszalon is otthonra lelt. Felnőtt nő vagyok, akin az anyja 1974-ben viselt magas sarkúja van épp.

Terry szánalmas pillantást vetett Jennára, majd suttogva folytatta.

– Csak hogy tisztázzuk: csak vicc volt az a szelfi-helpi, ugye?

– Egy hülye vicc.

– Csajszi! Elképesztő kocka vagy! – ragyogott fel Terry arca őszintén. – Mindig fura új lánynak lenni. Csak nyugi.

– Köszi – mondta Jenna, és halványan elmosolyodott. – Még nem ittam kávét. Tizenkettő előtt nem lenne szabad viccelődnöm.

Terry újra suttogóra fogta.

– Azért vagy ideges, mert Darcynak dolgozol? Ne legyél. Mármint, mi mindannyian rettegünk tőle, de ti egykorúak vagytok, szóval talán nem lesz olyan kemény veled.

Darcy a Belladonna Média ügyvezetője. Ez a digitális médiavállalat a StyleZine és még nyolc másik sikeres online női magazin tulajdonosa. És köztudott volt Darcyról, hogy egy megátalkodott picsa.

– Annyira félelmetes! – folytatta Terry még halkabban. – Múlt hónapban egy hét fizetés nélküli szabira küldött csak azért, mert valami rossz sushit ettem, és kipattogzott az arcom. Azt mondta, elhányja magát a bőrömtől.

– Ez Darcy – mondta Jenna, a szemét forgatva. – De én nem félek tőle. Azóta ismerem, hogy szerkesztőasszisztensek voltunk. Amikor ránézek, én egy huszonöt éves csajszit látok, aki úgy öltözik, mint egy ska/hiphop fúziós banda frontembere.

– Sokkal menőbb voltam, mint Gwen Stefani – vágott közbe egy lesújtó, érdes hang Jenna háta mögül.

Terry arca elfehéredett, Jenna megfordult, és Darcyval találta szemben magát, aki csípőre tett kézzel állt a folyosón.

– Ó, Darcy!

– Ha már nem az önjelölt, középső államokból származó divatmániások védőszentje – mondta a szurkálódó ügyvezető. Csupán százötvenkét centi magas, de mégis súlyos jelenség. Hatalmas, mindig bíráló (és sosem elégedett) mogyoróbarna szempár, tökéletes minitest és egy olyan füstös hang, mintha épp most ébredt volna fel. Az a fajta megbabonázó nő, akivel egy férfi sem tud betelni, bár maga sem érti, miért.

Darcy most Terry felé fordult.

– Beszélnünk kell, kedvesem. Az a poszt a szőkével abban a Giambattista Valli népi mintás, bő blúzban? Elképesztő a stílus, de a lány úgy néz ki, mint a polgármester. Nem kérünk rusnya lányokat! Az a cél, hogy az olvasóink úgy akarjanak kinézni, mint ezek a csajok, különben kevesebb lesz a látogató, elveszítjük a hirdetéseket és az állásunkat is. Ébresztő! – azzal kétszer megpaskolta Terry arcát. – Mitchell, a képszerkesztő annyira érti a dolgát, mégis mire gondolt? Annak a tagbaszakadt királylánynak kevesebbet kellene saját magát fotóznia a fagyizók előtt – utalt Mitchell kezdetleges ételblogjára –, és inkább arra a munkára kellene koncentrálnia, amiből kifizeti az istenverte számláit! Francos fagylalt! Attól néz ki úgy, mint egy kilencvoltos elem!

– Én… sajnálom, Darcy. Törlöm a posztot.

– Az a minimum. És most tűnés.

Terry elcsoszogott, Darcy pedig bosszús tekintettel fordult Jenna felé.

– Gyerekek.

Jenna megeresztett egy álmosolyt, bólintott, szinte már lenyűgözte ez a dorgálás, de aztán mégsem. Jól ismerte Darcy személyiségét, sőt, a közös múltjuk alapján már az is bizarrnak tűnt, hogy egy helyiségben vannak, szóba állnak egymással, nemhogy együtt is dolgoznak.

Az egész egy férfival kezdődött. Amikor Jenna huszonhárom éves volt, az Arista Records főnökével, Marcusszal randizott. Egy vidéki lány számára, aki nemrég érkezett ebbe a hatalmas városba, már önmagában az varázslatos volt, hogy egy ilyen befolyásos fickóval találkozgat. Hónapokig tűrte, hogy Marcus telefonja fura időpontokban csörrent meg, és hogy teljesen kiszámíthatatlan volt (vacsora délután ötkor vagy este tizenegykor?). De csodásan csókolt, és személyesen ismerte Method Mant, úgyhogy Jenna teljesen belezúgott.

Valentin-napon Jenna úgy döntött, meglepi a brooklyni lakásában egy saját készítésű tortával. De nem Marcus nyitott ajtót, hanem egy apró, dühöngő, dögös, rövid hajú pipi. Ő volt Marcus igazi barátnője, a menyasszonya. A Mademoiselle szerkesztőasszisztense, a huszonnégy éves Darcy Vale.

Elkapta a tortát, és Jenna arcába vágta. Keményen. Jenna elesett, ráadásul úgy felszakadt a szája, hogy három öltéssel kellett összevarrni.

Nem sokkal később mindkét lány befolyásos nő lett a médiában (befolyásos fekete nő), emiatt persze azonos körökben mozogtak. Ugyanazokra a partikra, divatbemutatókra és esküvőkre jártak. Nem tudták kikerülni egymást, ahogy egyre feljebb jutottak a ranglétrán, Darcy pedig minden adandó alkalommal kínozta Jennát.

– Szóval, milyen volt az első heted? – kérdezte Darcy, az irodájába masírozva, Jenna megfontoltan lépdelt mögötte.

– Mókás volt – mondta Jenna, és a haját birizgálta. A hullámok, ahogy minden más is rajta, még újak voltak. Virginiában annyira Xanax-bódulatban élt, hogy egyáltalán nem törődött a hajpakolásokkal, és hagyta, hogy fürtjei természetesek legyenek. – Még egyszer köszönöm a lehetőséget.

– Nem szívesség volt. Én üzletasszony vagyok, és az a helyzet, hogy szükségem van rád. A StyleZine-nél vannak a divatipar legnagyobb koponyái, de még gyerekek. Nincsenek kapcsolataik. Kell egy menő rovatvezető, aki lenyűgözi a hirdetőket, és felkelti a média figyelmét. A Darling divatigazgatója? A jó fej zsűritag az ABC legnagyobb durranásából, az Amerika modellt keresből? Tökéletes vagy – azzal összeborzolta mézszínű tincseit. – Bár fogalmam sincs, miért bízom meg benned azok után, hogy tizenöt évvel ezelőtt elloptad előlem a pozíciót a Harper’s Bazaarnál.

– Nem loptam el – szúrta közbe Jenna türelmesen. – Téged kirúgtak, engem pedig felvettek.

– Hónapokig kampányoltál azért az állásért. De semmi baj. Ezer éve volt, nem igaz? – mosolygott Darcy kissé fenyegetően. – Hol laksz most? Biztosan nem a West Village-i házban. Valahol olvastam, hogy Brian még mindig ott van.

Jenna összerezzent, amikor meghallotta a nevet.

– Átköltöztem egy kis lakásba a Reade-re.

– Tribecába? A bérleti díjak ott csillagászatiak. Biztosan Brian szerezte neked. A te fizetésedből nem telne rá. Istenem! El sem hiszem, hogy szinte ingyen szereztem egy tapasztalt szerkesztőt!

Mindig az orrom alá fogja dörgölni, hogy kétségbeesésemben elfogadtam ezt a megalázó fizetést. Bármit, csak hogy kapjak egy második esélyt.

– Nem, a brooklyni Reade – javította ki Jenna, és igyekezett higgadt maradni. – Egy feltörekvő környék.

– Bájos – fintorodott el Darcy. – Szóval, milyen volt Virginia?

Jenna vidám mosolyt erőltetett az arcára.

– Katartikus! Imádtam, hogy végre kikapcsolhatok!

– Á! Minden állás nélküli szerkesztő ezt mondja, amikor egész nap Kegel-gyakorlatokat csinál, és közben megszállottan frissíti a LinkedIn-profilját.

Jenna ezt is elengedte a füle mellett, és visszatért az előre begyakorolt szövegéhez.

– És az a stíluselméleti kurzus, amit az egyetemen tartottam, friss szemléletet adott a…

– Persze. Csak hogy tudd, nagyon együttéreztem veled – vágott közbe Darcy. – Sokkal jobb neked Brian nélkül. Azok a pletykák! Sosem bízhatsz egy önerőből lett milliomosban. Túl kemény a farkuk ehhez az életstílushoz. Legközelebb olyat találj, aki örökölte a vagyonát – tette hozzá kacsintva. – Számukra nem annyira vonzó a pénz.

Jenna egy pillanatra Darcy arcába bámult, annyira megdöbbent a szókimondáson, hogy elakadt a szava.

– Darcy, én tisztellek. Boldog vagyok, hogy itt lehetek, de értékelném, ha nem említenéd többet az exvőlegényemet.

Darcy szemöldöke megemelkedett.

– Milyen harcias lettél így, öregkorodra! Ez tetszik!

– Nem harcias. Egyenes.

– Oké – nézett Darcy a régi riválisa szemébe. – Akkor tisztázzunk valamit. Nem fogom elfelejteni, hogy félretetted a profizmust, és elrohantál a városból a magánéleti drámád miatt. Nyolc hónapos szerződést kötöttünk, és ezalatt meg kell háromszoroznod a StyleZine olvasótáborát. Ha nem sikerül, kirúglak. Ha baszogatsz, tudod, hogy keményebben vágok vissza.

Jenna döbbenten nézett Darcyra. Ez az a lány, aki egy Def Jam-asszisztens házibuliján, még 1997-ben, összebarátkozott egy híres klipmacával, és később meggyőzte a maca rapper pasiját, hogy egy évig fizesse ki helyette a lakbért. Ez az a nő, aki 2003-ban szándékosan randizott azzal a fotóssal, aki meztelen képeket készített az akkori főnökéről. Darcy titokban eladta őket a bulvárblogoknak, ami miatt kirúgták a felettesét, így elfoglalhatta a helyét. Egy cápa, aki miután 2007-ben megjósolta a magazinok pusztulását, behálózta és elcsábította a nős üzletembert, Louis Belladonnát, és a bankszámlája terhére elindította a Belladonna Médiát. Két stílusblogból létrehozott egy nyolchonlapos divat- és szépségegyveleget, majd szépen el is vált a pénzeszsáktól.

Jenna nagyon jól ismerte Darcyt. Sosem fogja hagyni, hogy megfenyegesse őt.

– Már korábban egyértelművé tetted az elvárásaidat. Azért vagyok itt, hogy vezessem a Csak Jenna tanácsadó rovatot, és kifejlesszek egy divatsorozatot. Ha hagyod, hogy végezzem a munkám, ez a honlap sikeresebb lesz, mint valaha. Ezt mindketten tudjuk.

– Imádom ezt az új Jennát – mondta Darcy. – Bárcsak mindig ilyen harcias lettél volna! Sokkal élvezetesebb lett volna a csata.

– A csata? – nevette el magát Jenna. – 1999-ben Karl Lagerfeld PR-osának adtad ki magad, és hamis tájékoztatót küldtél nekem a Chanel-sajtóútról! Tíz divatszerkesztő repült Ibizára azon a hétvégén, én meg egy gowanusi ruhaüzemben kötöttem ki!

– És az a hely ihlette a Darling „Ronda szépség”-fotósorozatát a rongyos Vivienne Westwoodokban pózoló balerinákról. Nagyon szívesen.

– Azok voltak a szép idők – mondta Jenna.

– Azok voltak a szép idők – mondta Darcy, a Cartier órájára nézve, majd felállt, és az ajtó felé indult, de menet közben még utasításokat kiabált Jenna felé.

– Még három Csak Jenna-poszt kell öt óráig, és várom a websorozatos ötleteket is! Az új videós hétfőn kezd. És kapd össze a digitális lábnyomodat! A szerkesztőink mind online sztárok, neked is annak kell lenned. Oldd meg!

Ez volt az a pont, amikor Jenna pánikba esett. Digitális lábnyom? Az mégis mi?

MÁSODIK FEJEZET

Jenna Virginiában kizárta a külvilágot. Csak ő létezett, megbújva a szülei házában egy flanelingben és egy kábé 1989-es Bart Simpson-os boxerben („Átmeneti Reménytelenség”). Rászokott a cigire, és egyhuzamban végignézte a Trónok Harcát. Eltompította az elzártság és a sopánkodás a gyerekkori szobájában, ami tele volt szemeteszsákokba csomagolt márkás ruhákkal, táskákkal és cipőkkel, a korábbi életének tárgyi emlékeivel. Nem volt gyantázás, sem manikűr-pedikűr, nem volt szex, az interneten pedig csak az időjárást nézte meg. Eszébe sem jutott a közösségi média. De most eljött a pillanat, hogy megismerkedjen vele.

Jenna felnyitotta az apró irodájának asztalán heverő laptopját (mint a StyleZine rangidős vezetőjének, kijárt neki egy régi raktár a fülke helyett). Mivel a Twitter végigböngészésének már az ötletétől is lezsibbadt az agya, a Facebookkal kezdett. 2010-ről 2012-re a honlap egy csevegős családi újraegyesülésből igazi megosztási orgiává változott.

Annyi kérdése volt! A GIF-ek. Senkinek sem jutott eszébe, hogy ezek legalább annyira felkavaróak, mint egy rossz kábszeres hallucináció? Ki találta ki azokat a fránya, cirkalmas betűkkel szedett spirituális jelzőket a naplementés képeken? Van valahol egy lista a megengedett hashtagekről? Evés előtt lefotózni a pekándióval szórt francia pirítósodat. Ez váltotta fel az étkezés előtti fohászt? Kanye, Kim és a kaja. Más nem is számít? Jenna úgy érezte, mintha átrepült volna az őskorból egy távoli jövőbe.

Máris túlcsordult, ezért megpördült a székében, és az asztala mögötti falat bámulta. Még nem díszítette fel. Valami különlegeset szánt ide, a szeretett vintage moziplakátját, amin Nina Mae McKinney látható az 1928-as musicalből, a Hallelujahból. A mára már elfeledett Nina Mae McKinney volt a legszebb fekete nő Hollywoodban Halle, Dorothy és Lena előtt. Csak egy déli, vidéki lány, akit kiemeltek a kórusból, hogy főszerepet kapjon az első fekete musicalben. Átcharlestonozta Európát is, királyokkal randevúzott, és a szesztilalom idején is vígan fogyasztotta a gint. Ő volt Jenna ikonja, és ez a poszter minden irodájában kiemelt helyet kapott.

Ki lenne ma?, gondolta Jenna. Talán Beyoncé, hiszen Nina is vadmacska volt. Beyoncé jó színésznő? A Dreamgirlsben tündökölt, de a Csillogó fekete lemezekben Etta Jamesként nem volt az igazi…

Épp akkor az iPhone-ja rezegni kezdett az asztalon. Megpördült, felkapta, de amikor meglátta, ki az, megfagyott a vér az ereiben.

Brian Stein. A korábbi zsidó Adonisza. Miért hívja? Mégis miről kellene beszélniük?

Lebénulva bámulta a kijelzőt, közben a telefon már ötödjére rezgett, de aztán épp egy milliszekundummal azelőtt, hogy hangpostára ment volna a hívás, felvette.

– Jenna?

– Megint a Stromboli’s Pizzéria? Nem rendeltem semmit. Rossz számot kaptak.

– Vicces.

– Szia! – tartotta vissza Jenna a lélegzetét.

– Szia! Nem hiszem el, hogy tényleg hallom a hangodat.

– Igen. Furcsa. Miben segíthetek?

– Jól tudom, hogy isten hozott újra itthon? Meglepett, amikor hallottam, hogy visszajöttél a városba. Azt gondoltam, felhívnál.

– Őszintén, nem hittem, hogy számítana bármit is.

– Tudom, hogy megjártuk a poklot, JJ, de nem tehetsz úgy, mintha nem lenne közünk egymáshoz. Húsz évig voltunk együtt. Nem lehetnénk barátok?

– Te hagytál el engem.

– Nem. Csak azt mondtam, teljesen mást gondolok a jövőnkről.

– Csak azt mondtad? Én nem a titkárnőd voltam, Brian! Mi egy párkapcsolatban éltünk!

– Te sem voltál boldog.

– Azért nem voltam boldog, mert életem szerelme, az első és egyetlen szerelmem, mióta elsőéves voltam a Georgetownon, elvesztegette a legszexisebb éveimet, úgy tett, mintha el akarna venni feleségül, de végül meggondolta magát, és mégsem akart férj és apa lenni! Micsoda szenzációs hír egy harmincnyolc éves petesejtekkel rendelkező nőnek!

– Nézd. Én csak azt szeretném, ha jóban lennénk. Nyitott lennél egy kávéra? Küldök érted egy kocsit.

– Brian, minden jót kívánok neked, de egyáltalán nem szeretnék tejeskávét szürcsölgetve úgy tenni, mintha nem tetted volna tönkre az életemet.

– Rendben, JJ – sóhajtott Brian. – Nem csak ezért hívtalak. Én… Azt hiszem, azt akartam, hogy tőlem halld először. Találkozgatok valakivel. Komoly a dolog.

– Ó.

Jenna a hasához kapott, és becsukta a szemét. Tudta, hogy eljön ez a pillanat, de még nem állt készen. Azt akarta, hogy először neki legyen valakije.

– Talán ismered. Lily. A Salonnak dolgozik.

– Lily L’Amour? Te a Salon párkapcsolati rovatvezetőjével randizol? Nem tudtál találni valakit egy másik iparágból? Egyébként nem Lilynek hívják. Az igazi neve Celeste Wexler.

– Tudom.

– Anna biztosan odavan, hogy zsidó barátnőd lett.

– Tudod, hogy anyám odavan érted. Annyira hű hozzád, hogy nem is néz Lily szemébe. Amikor először és utoljára hazavittem Lilyt, az Amerika modellt keres egy részét indította el a tévén.

Jenna egy leheletnyi elégtételt érzett.

– Nos, örülök a boldogságodnak.

– Elmentél. Esélyt sem adtál arra, hogy megoldjuk.

– Megoldjuk? Mit? Belevetetted magad a munkába, hogy híres ingatlanfejlesztő legyél, és én segítettem megalkotni azt a férfit. Több mint egy évig nem értél hozzám. – Jenna nyelt egy nagyot. – Még mindig nem tudom, kivel csaltál meg.

– Jesszusom! Ezt válaszra sem méltatom.

– Mindig ezt csináltad – azzal Jenna leroskadt a székében, olyan erővel tört rá a szomorúság. – Együtt terveztük az életünket, de te kihátráltál.

– Nem azt akartam, amit te. De nem akartalak elveszíteni.

– És a Férfiúi Önzés Megnyilvánulásának Legklasszikusabb Példája díjat kapja…

– Teljesen megbolondultál – mondta Brian. – Eladtad a Warholomat és a Koonsomat öt dollárért. Nekem jöttél az utcán, megvádoltál azzal, hogy megcsaltalak a ruhatisztítónk lányától kezdve a csatornaszerelő meleg srácig mindenkivel. A meleg sráccal?

– Mert annyira titkolóztál! És a drága bőrhámlasztók megszállottja lettél! Ráadásul teljesen belehabarodtál George Clooney-ba…

– Én egy gazdag fickó vagyok, aki öltönyökben él. Clooney a világ legjobban öltözött férfija. Naná, hogy belehabarodtam! – Itt Brian kis szünetet tartott. – El sem köszöntél. Nagyon nehéz volt.

– Nehéz? A Zumba a nehéz!

– Hívtalak, írtam, de semmi. Vártam rád. De nem maradhattam örökké egyedül.

– Hát persze hogy nem. Nézd. A legjobbakat kívánom Celeste-nek és neked. Minden hónapban megnézem a Salont, hátha megemlíti a rovatában a balra hajló péniszedet. – Jenna vett egy mély levegőt. – Végre túl vagyok rajtad, Brian. Azt szeretném, hogy boldog légy.

– Köszönöm. Bár most inzultáltad a péniszemet. – Brian is tartott egy kis szünetet. – Nem tartalak fel, el kell kapnom a vidéki gépet.

Az East Hampton-i házra gondol, amit én rendeztem be. Én voltam az életünk művészeti vezetője, ő pedig mindent kifizetett. Egyértelmű volt, hogy az a sok szépség egyszer összezúz minket.

– Csak… gratulálok az új állásodhoz! És JJ? Ha gondod van Darcy Vale-lel, megveszem a cégét, és eladom az OWN-nek.

– Tudom kezelni Darcyt.

– Hm. Emlékszem, a fiatalabb éned a karomban zokogott, miután az arcodba nyomta a tortát – idézte fel Brian enyhén kuncogva. – Egyszer szakítottunk, erre te a vőlegényénél kötöttél ki. Manhattan összes pasija közül.

– Igen. Az már nagyon régen volt.

– Remélem, meggondolod magad a kávéval kapcsolatban.

– Remélem, meggondolod magad azzal kapcsolatban, hogy meggondolom magam.

Jenna letette, és üres tekintettel bámult maga elé. Amióta reggel belépett az irodájába, átélte a visszatérés miatti zsizsegő izgalmat, az „elmaradott őskövület”-érzést és a gyomorszorító fájdalmat is. Gyűlölte, hogy Brian még mindig hatással van rá. Felállt, bevágta az irodája ajtaját, és felült az asztala tetejére. És üvöltött egyet.

– Lily L’Amour? Azzal a buta, tudálékos Carrie Bradshaw-szerű rovatával, ami olyan, mintha keresztezték volna az Alkonyat című sikerfilmet a Tinilányok Kézikönyvével? Ez az a nő, akibe a vőlegényem beleszeretett? Erre cserélt le engem? Ti csak menjetek, én itt maradok. Meghalni.

Aznap este Jenna a hátán feküdt egy óriási, hófehér ágyban a Huszadik utcai Highline Hotel hófehér lakosztályában. A szálloda kreatív igazgatója, Elodie Franklin Jenna legjobb barátnője volt már a Georgetown óta, ma este pedig egy könyvbemutatót rendezett a hotel éttermében. Az esemény kezdetéig még tizenöt perc volt hátra, a lányok épp lelkesítő pezsgőt kortyolgattak.

– Ha kiborulsz Brian Stein miatt, én megöllek! – mondta Elodie, a mosdó előtt állva, miközben a drámai hatást keltő fekete szemhéjtussal bíbelődött. Berkeley hippi közösségében nőtt fel, anyja koreai, apja fekete (annyira hasonlított egy bizonyos zenei mogul elvált feleségére, hogy gyakran Kimora nevében adott autogramot). Gyerekkorában, amikor valakinek valami problémája adódott, a közösség tagjai körbe ültek, majd őserővel sikítottak egyet, és továbbléptek. Irtózott a mély érzelmektől. Ő inkább egyenesen a tárgyra tért, függetlenül attól, hogy épp egy vita közepén volt, vagy el akarta csábítani az egyik hálás hódítását. Lélegzetelállító volt a maga százhetvenkilenc centijével és a szokásos „Középkori Örömlány Találkozása a Biciklis Csajszival” külsejével: áttetsző maxiruha hatalmas dekoltázzsal, hosszú hajfonata lazán átdobva az egyik vállán, és persze motoroscsizma.

– Szívtelen vagy – jegyezte meg Billie Burke-Lane, Jenna másik közeli barátnője a padlóról, lefelé néző kutya pózból.

A betáblázott anya és feleség számára a jóga volt az egyetlen, ami ki tudta kapcsolni, akár egy beszélgetés kellős közepén is.

– Nem vagyok szívtelen. Imádom a csivavámat – bökte rá Elodie.

– De, az vagy. Jenna épp most tudta meg, hogy Brian azzal a zsenivel randizik, akinek az olyan gyöngyszemeket köszönhetjük, mint a „Tíz módja annak, hogy összekapcsolódjunk a pénisze személyiségével”. Mutass némi együttérzést – fejtette ki Billie.

A nagymellű, hullámos gesztenyebarna fürtös szépség a Condé Nast büféjében találkozott Jennával még 2001-ben, ahol azonnal összemelegedtek, hiszen mindketten fekete szerkesztők voltak élvonalbeli magazinoknál. Akkoriban Billie a DuJour szépségigazgatója volt, de miután a lap megszűnt, átszegődött az M. Cosmeticshez, ahol globális kommunikációs alelnök lett. Jenna két barátnője közül ő volt a született mamamackó, aki a nyitottságot és az igaz szerelmet bálványozta. Igyekezett időt szakítani a szingli barátaira és azok gyanús üzelmeire, de mindig kínosan ügyelt arra, hogy józan maradjon, és haza tudjon menni az ötéves kislányához, Mayhez, és a férjéhez, Jayhez, aki díjnyertes költőként tanított a Fordham Egyetemen.

Billie-t és Elodie-t az kötötte össze, hogy mindketten szerették Jennát, de eleinte úgy civakodtak, mintha egy pár lennének egy romantikus komédiában.

– Billie, nem tudlak komolyan venni, ha a padló felé lóg a fejed – szögezte le Elodie. – Ráadásul sértő, hogy nem maradsz itt a partimra.

– Csak azért jöttem, hogy támogassam Jennát a bajban. Még mindig kínoz az időeltolódás a Hong Kong-i konferencia miatt. Nincs energiám arra, hogy egy fehérneműbe bújtatott kutyákat bemutató fotóskönyvet ünnepeljek. Haza szeretnék menni, és pizsamában bámulni Az Alelnököt.

A Highline Hotelben Elodie művészkedős jótékonysági esteket és divatrendezvényeket felügyelt, de a legnagyobb bevételt mindig az olyan partik hozták, ahol valamilyen állatos projektet népszerűsítettek olyan A-listás meghívottak előtt, akik valami másról akartak híressé válni. Az est főszereplője most épp a Guess-modellből lett fényképész volt, akinek híres séf férje szemérmetlen összeget fizetett Elodie-nek azért, hogy a teljesen átlagos alkotás különlegesnek tűnjön.

Elodie megfordult a párnázott padon, Jenna felé.

– Azt mondtad, Brian halott a számodra. Akkor mit számít, hogy kivel bújik ágyba?

– Én… csak ledöbbentem a választásán – felelte Jenna kavargó gyomorral. – Briannek tökéletes ízlése van. Még a dekantere is csinosabb annál a nőnél! Úgy éreztem, makulátlannak kell lennem mellette, erre most egy olyan bigével van, aki úgy néz ki, mint Chelsea Handler!

– Őszintén – folytatta Elodie kuncogva –, én el sem tudom képzelni Briant egy fehér nővel. Emlékszel, mennyire fekete volt az egyetemen? Imádtam, amikor megpróbálta eladni magát.

– Mikor lett szociopata? – tűnődött Jenna.

– Brian nem szociopata – mondta Billie most már törökülésben. – Csak egy tipikus rémes New York-i pasi.

Elodie bólintott.

– Az a fajta, aki annyi pénzt keres, hogy már azt hiszi, nem lehetnek igényeid, legyél boldog attól, hogy egyáltalán a közelében lehetsz.

– De Brian tényleg szeretett – jegyezte meg Billie, aki mindig is bízott abban, hogy Jennáék túlélik valahogy azt a nehéz időszakot. – Olyan sokáig volt elkötelezett! Azután meg már… nem.

– Én meg kikészültem – buggyant ki Jennából. – Tisztában vagytok azzal, hogy ez az első társasági esemény, amin részt veszek a kis botrányom óta? Lényegében egész Manhattan tanúja volt az összeomlásomnak! Az a sok nyilvános veszekedés! És persze ott van az a rideg Dorothy Parker-vers, amit kitettem a Facebookra…

– „A penge fájdalmas / A folyó nedves / A sav foltot hagy / A drog bekebelez / A fegyver tilos / A hurok enged / A gáz bűzlik. / Akkor már élhetnél is” – vigyorgott Elodie. – Nem csoda, hogy lejöttél a közösségi oldalakról.

Billie rosszalló pillantást küldött felé.

– A Darling meg elküldött egy hónap betegszabadságra, de másnap már kinevezték a helyettesemet. Abban sem vagyok biztos, hogy ilyet lehet. A Condé Nast épületét ebédidőben, zokogva hagytam el, olyankor eszméletlenül nagy a forgalom. Biztos vagyok benne, hogy Anna Wintour ledöbbent.

Senki sem lehet fontosabb a Darlingnál, mondta a főszerkesztője. Te elmentél, Bertie a helyedbe lépett. Egyébként is kellett egy kis vérfrissítés.

– A bulvárblogok borzalmasak voltak – folytatta Jenna. – A Gawker, a Page 6, az összes hasonló. Micsoda szégyen! Komolyan mondom, az elmúlt két napban erre a partira treníroztam magam.

– Úgy beszélsz, mintha legalábbis piásan vezettél volna, mint Amanda Bynes – mondta Elodie. – Kis médiapletyka volt, öt perc alatt el is felejtették. Ráadásul előnyre is szert tehettél volna belőle.

– Egyetértek – helyeselt Billie. – Ha már szétesel, tedd érdekesen! Nézd csak meg Elizabeth Taylort! – Billie imádta Lizt. – Amikor tönkrement az élete, sült csirkét zabált, alkoholista lett, túlméretezett Halstonban járt, és hozzáment egy republikánushoz. Isteni!

Jenna hirtelen felpattant az ágyról, és felemelte a pezsgőspoharát az éjjeliszekrényről.

– Tudjátok, mit? Ne beszéljünk többet Brianről! Visszatértem, menő új munkám van, és kikecmeregtem a depresszióból is! Le kell innom magam, és el kell felejtenem azt a telefonbeszélgetést.

– Koccintsunk a visszatérésedre! – lelkesedett Elodie, és megemelte a poharát. – Még ha a divatszakma maffiózójának is kell dolgoznod!

– Egészségedre! – mondta Billie, a poharak hangosan csilingeltek. – Ráadásul egy ilyen mesés ruhát nem pazarolhatsz bujkálva pityergésre!

Hosszú idő óta most először érezte magát csinosnak Jenna. Egy feszülős, térdig érő fehér ruhát viselt hozzá illő fehérneművel, amit a munkahelyi szekrényből csent el („Floridai Aranyásó”), lábán narancssárga tűsarkú virított, amit Billie-től kapott kölcsön.

– Tudjátok, mit szeretnék? – kérdezte Jenna.

– Ombre csíkokat? – kérdezte Billie, a külön bejáratú szépségszakértőjük. – Istenien menne az új hajadhoz!

– Cuki, de nem. Szexelni. Már évek óta… Ma reggel megpróbáltam önkielégíteni, de esküszöm, a puncim kiröhögött!

– Ó, édesem! – szomorkodott Billie.

– Hosszú ideje most először mentem el brazilgyantára, és úgy érzem, ez egy újabb lépés a bujaság felé.

– A csupasz punci elengedhetetlen az egyéjszakás kalandokhoz, és neked egyértelműen erre van szükséged – értett egyet Elodie.

– De készen állok? Szerintem már nem is emlékszem, hogyan kell leszopni valakit.

– Ne már! Ez olyan, mint a biciklizés. – Elodie megigazította a ruháját, így már sokkal több látszott az F kosaras kebléből. – Most rohannom kell. Lent találkozunk, Jenna! Ma este ágyba bújtatlak!

– Olyat találj neki, akivel te még nem kufircoltál! – kiáltott Billie Elodie után, aki már ki is ment az ajtón.

– Ebben a tömegben ez komoly kihívás lesz! – harsogta Elodie.

Ezután Billie felmászott az ágyra, és a kissé aggódó tekintetű Jenna kezébe nyomott egy csábító, tűzpiros rúzst.

– Ahogy Elizabeth Taylor mondta: „Tölts egy italt, rúzsozd be a szád, és szedd össze magad.” Most már mehetsz. Nem késheted le a nagy pillanatot.