Keresd a szerző novelláját:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A felejtés útján, 2021

A rabság gyönyöre, 2021

Suttogó vágyak, 2021

Szíria szülötte, 2022

Hozzád láncolva (Birtoklás 1.), 2022

Hozzád tartozva (Birtoklás 2.), 2022

Copyright © Marilyn Miller, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-57-3

Prológus

A házban sötétség van.

A gonosz még nem mutatta meg az arcát.

Határozottan szorítom a fegyveremet, ahogy felfelé lépkedek a lépcsőn. A levegő fullasztó. És vérszagú. Parányi félelem születik bennem. Nem a haláltól félek, hanem attól, hogy mi fogad, ha felérek.

Jobbra fordulok. Lassan araszolok a fal mellett. Elérek egy ajtóhoz.

LISA

Ez a felirat áll rajta virágos betűkkel.

Benyitok.

A másodperc tört része alatt körbenézek. Nincs mozgás. Közelebb lépek az ágyhoz, amit halványan megvilágít a hold ezüstös fénye. Az ördög már itt járt. Hogy mit hagyott maga mögött? Egy összetört testet. Gyűlölet éled bennem. Pusztító harag, ahogy az ágyban fekvő aprócska testet nézem. Lisa testét.

Közelebb lépek hozzá.

A valamikor mosolygós szempár üres. Eltűnt belőle az élet. Ahogy megfordulok, valaki rám támad. Várt rám. Kiüti a kezemből a fegyvert. Dulakodunk. Erős fájdalom szúródik a bordám közé. Nem látom a szörnyet, csak a jelenlétét érzem. Erős cigarettaszagát, ami mégsem képes elnyomni a halál semmihez sem fogható bűzét. Sötét tekintet villan az éjszaka sötétjében. Az ördög pribékje engem akar. Küzdök ellene. Arcon ütöm, mire felmordul. Nem nagy darab, könnyen elbánok vele. A harag elpusztíthatatlanná és erőssé tesz. Megragadom a karját és a háta mögé csavarom, mire válaszul felordít.

Bűnös!

Csontroppanás. Éktelen ordítás. A sötétséget hirtelen felváltja a fény. Elvonszolják tőlem az áldozatomat, akinek a halálát akartam.

Ha csak pár percet kaphattam volna még…

Talán a gonosz elpusztult volna.

Újra az összetört test felé fordulok, amit kegyetlenül megfosztottak a lelkétől. Akaratlanul is könnyek szöknek a szemembe.

A bátorság elillan, és nem marad más, csak az üresség…

Elena

A mai fárasztó nap után semmi kedvem egyedül tölteni egy újabb magányos éjszakát. Napközben a törvény szolgájaként kénytelen vagyok határokat húzni, így az éjszaka az én igazi világom. Nincsenek szabályok, nincsenek béklyók. Leveszem megszokott formaruhámat, ami mégis eltér a kollégáim viseletétől. Vezető nyomozóként megengedhetem magamnak a könnyed eleganciát még munka közben is. Míg másoknak kötelező viselet az egyenruha kényelmetlen anyaga, addig én drága szaténblúzokban és kosztümnadrágban szambázok be minden reggel. Kiből ellenszenvet, kiből elismerést váltok ki. Ugyan már! Egy szőke nő mint vezető nyomozó a gyilkossági osztályon?

Kezdetben sokszor összesúgtak a hátam mögött.

Tuti széttette a lábát.

Biztos jól tud szopni.

Eleinte talán zavart, de ma már nem. Amit elértem, azt saját erőből értem el. Nem kellett térdre zuhannom egyik felettesem előtt sem.

Azt hiszem, az alattam dolgozó kollégák mára elfogadták a státuszomat. Keményen megdolgoztam azért, hogy elismerjenek. A rendőrtisztit és az egyetemet is kitűnő eredménnyel végeztem. Fizikálisan is erőm teljében vagyok. Egy férfiak uralta világban bizony nagyon nehéz egy nőnek érvényesülni, még a 21. században is. Hogy nekem mégis mivel sikerült? Akarattal és kitartással.

Beállok a zuhany alá, hogy felfrissüljek. Választok ma estére valami dögös ruhát, aztán belevágok az éjszakába. Ebben a játékban nem én vagyok a préda, nem én játszom a szelíd őzikét. A férfiak csak játékszerek számomra, nem jelentenek semmit. Nem szándékozom lekötni magam. A legkevésbé sem szerelembe esni, majd boldogságot színlelve kertvárosi feleséget játszani. Nekem más céljaim vannak. Üldözöm a bűnt. Elkapom a rosszfiúkat, és rács mögé dugom őket, miközben magam is folyamatosan bűnözöm. A világ szemében jó vagyok. Már-már gusztustalanul tökéletes. Nos, megsúgom: a tökéletes nem létezik. De a bűn igen.

Kivasalom a hajamat, ami kissé összeugrott a forró párától, majd kisminkelem magam, vörösre rúzsozom a számat. A férfiak szeretik, ha egy nő használ rúzst. Főleg, ha az kihívó. Nem, nem lotyós. Nőies. Határozott. Azt üzeni a világ felé, hogy kívánatos vagyok. És mivel ma estére partit keresek magamnak, mindent megteszek annak érdekében, hogy ez így is legyen. Felveszem az egyik magas sarkú cipőmet, és végigsimítok az oldalamon. A sekélyes kis életem ma némileg kielégül. Magamhoz veszem a táskámat, közben hívok egy taxit. Nem vezetek, ha iszom. A balesetek túlnyomó többségét részeg sofőrök okozzák.

Ahogy kilépek az utcára, észreveszem a taximat, ami már az út szélén vár. Beszállok, és közlöm az úti célomat. A sofőr azonnal a gázra tapos. Szerencsére hamarosan megérkezünk, hiszen a kedvenc bárom nincs túl messze a lakásomtól. Koszos és büdös volt az autó, nyilván a sok ember miatt, akik egymásnak adták a kilincset egész nap. Kifizetem a fuvart, és bemegyek. Hétköznap is sokan megfordulnak itt. A hely és a hangulat kellemes, a fények enyhén vörösesek, az emberek jókedvűek. Helyet foglalok a magas bárszéken, közben a pultosra pillantok, aki épp italt tölt egy negyvenes férfinak. Diszkréten körbenézek. Semmi említésre méltó, így újra visszafordulok a pult felé. Kissé válogatós vagyok. És persze óvatos.

– Jó estét! – a fiatal csapos jókedvűen köszön rám. Ám az arcán ülő mosoly fáradt. Lefogadom, kora reggel óta dolgozik, de a vendéglátás már csak ilyen.

– Jó estét! Egy whiskyt kérek, de egy jégkockával, nem szeretem, ha vizes lesz.

– Azonnal – a fiú elfordul egy pohárért, hallom, ahogy jég koppan a pohár alján, majd ráönti az italt, és óvatosan elém teszi.

– Egészségére!

– Köszönöm.

Percekig nem történik semmi, majd egyszer csak egy magas férfi lép mellém. Egy magányosan iszogató nő vonzza a férfiakat. Mintha a homlokomra lenne írva, hogy: szabad vagyok! Szótlanul néz, közben hosszú ujjait tördeli. Szemmel láthatóan zavarban van.

– Igen?

Segítek neki. Ez már nekem kellemetlen. Akkor mit érezhet ő?

– Szia! Feltűnt, hogy itt ülsz egyedül. Egy ideje már figyellek, és…

– Ne folytassa! Nem fogyasztok semmit, nem vágyom társaságra.

Főleg nem a tiédre.

– De azért köszönöm.

Nem tetszik a pasi. Nem a zsánerem. Bár igazán nincs is olyanom, de nem ő az, akit ma estére keresek.

– Bocs, hogy zavartalak.

És az illemet sem ismeri.

– Semmi gond – válaszolom, majd újra a pincérfiúra nézek. – Öntsön az úrnak, amit kér. A vendégem.

– Azonnal.

A férfi, aki fél perce még előttem állt, elkullog, hogy kikérje a potyapiát.

Tovább iszogatok, de természetesen csak mértékkel. Pontosan tisztában akarok lenni azzal, mi történik körülöttem. A nők sajnos képesek átesni a ló túlsó oldalára, és olyankor tudnak igazán nagy bajba keveredni. Leteszem a poharat. Hangos nevetést hallok a bejárat felől. Férfiak nevetnek, és az egyikük hangja különösen kellemes. A nők azonnal felfigyelnek a férfihangra. Főleg akkor, ha az beindít náluk valamit. Természetesen nem fordulok meg, hiszen az nem illő. Egy nő soha nem hívja fel magára úgy a figyelmet, hogy bámulja a pasit. Ahogy a látókörömbe kerül a hang gazdája, a tekintetem gyorsan végigsiklik rajta. Elég magas, úgy a húszas évei közepén járhat. Öltönyt visel, tehát feltehetően jó egzisztenciával rendelkezik. Kicsit hosszabb haja van, talán barna. Szeretem a barnákat. Leülnek egy bokszba néhány méterre tőlem, és még mindig nevetnek. Visszafordulok a pult felé, és megiszom a maradék whiskymet. Nő létemre szeretem ezt az italt, sokkal jobban, mint azokat a színes löttyöket idétlen kis esernyővel a pohár szélén.

– Te Adam! Látod azt a hosszú lábú szőkét a pultnál?

– Nem lehet nem észrevenni. Jó nő, és imádom a szőkéket. Szerinted odamenjek?

– Egy próbát megér. Maximum elhajt.

Idétlenül felröhög.

És nem hajtom el. Teljesen más terveim vannak vele.

A fiatal fiú feláll, a szemem sarkából figyelem, ahogy lassan közeledik felém.

– Jó estét! Csak így egyedül? – kérdezi jókedvűen, mire unottan a hang irányába fordulok. Hosszú szőke hajamat egy kecses mozdulattal a vállam mögé dobom, hogy kiváltsam belőle az ingert. A férfiak imádják, ha egy nő a hajával játszik. Ha ezt tesszük, a vonzalom nem egyoldalú. Kiszámítható ez a játék, nem igaz?

– Jó estét! – köszönök, közben körbenézek. – Én nem látok itt senkit, úgyhogy igen.

Fiatal, és nagyon sármos. Az arca frissen borotvált, még mindig árad róla a finom kölniillat. A szeme sötét, csak néha takarja el kissé hosszúra hagyott haja. Izgató lesz beletúrni abba a jól fésült hajába.

– Lenne kedved meginni egy italt velem?

– Most is iszom.

– Látom, de esetleg fogyaszthatnád a következőt az én társaságomban is – hamis mosoly ül az arcára.

– Rendben. Ha már így letámadtál… – teszem hozzá gúnyosan.

– Adam vagyok. És ne haragudj, de számomra ez nem volt kérdés! Remélem, azért az ital áll – a kezét nyújtja, melyet egy pillanatnyi habozás után megfogok. Jólesik az érintése. Kémia kipipálva. És nem csak az ital fog itt ma este állni…

– Elena vagyok.

Szemmel láthatóan nem zavarja a kissé távolságtartó viselkedésem, ezért leül mellém. Adam tud és akar is küzdeni értem. A kérdés az, mihez kezd a lehetőséggel.

– Adam, én elmentem – a barátja lép mellénk, és biztatásképpen megveregeti a vállát.

– Rendben, majd holnap – válaszolja Adam, közben a barátjára kacsint. Ez az a tipikus ,,látod, felszedtem a csajt” kacsintás barátok között. A kicsi Adam azt hiszi, ő cserkészett be engem, de erről persze szó sincs. Én választottam ki őt, máskülönben nem vigyorogna ilyen idétlenül itt mellettem. Mindig a nő dönti el, hogy meddig mehet el egy férfi.

– Mivel foglalkozol? – az első felszínes kérdés, ami azért mégis fontos. Nem mindegy, kivel készülök eltölteni egy éjszakát. Adam elgondolkodik, közben végignéz rajtam. Való igaz, nem sokat takartam el nőies idomaimból. Egy rövid ceruzaszoknyát választottam, mellé egy fehér szatén blúzt, aminek a felső gombjait elfelejtettem begombolni. Lefogadom, Adam gondolatban már engem kefél. És ez a gondolat megül az én fejemben is.

– Brókerként dolgozom. És te? – kérdezi kíváncsian. Igazából le se szarja, mivel foglalkozom. Egy dolog érdekli. Minél hamarabb bejutni a bugyimba.

– Nyomozó vagyok – válaszolom közömbösen.

Adam elcsodálkozik.

– Nyomozó?

– Gondot jelent?

– Nem… dehogy… csak… olyan finom nő vagy, nem gondoltam… hogy…

– Nem gondoltad, hogy jól bánok a bilinccsel?

Erre a mondatra hamis mosolyra húzódik a szája.

Jól bánok. Kétséged se legyen!

– Gyanítom, jól bánsz bármivel, ami a kezedbe kerül.

Enyhén elmosolyodom, és közelebb hajolok hozzá, lehetőséget adva egy mélyebb betekintésre a blúzom finom anyaga alá. A hatás természetesen a várt, mohó tekintete azonnal a fehér csipke melltartómra siklik. Ha most megkérdezném, milyen színű a szemem, nem tudná megmondani. De ha arról kérdezném, hányas melltartót hordok, arra biztos kitűnő választ tudna adni.

– Szeretnék többet tudni rólad – motyogja.

– Van néhány szabályom. Ha ezt betartod, akkor abbahagyhatjuk ezt a macska-egér játékot, és továbbléphetünk.

– Mik azok? – kérdezi Adam izgatottan, közben ő is közelebb hajol. A combomra teszi a kezét, majd ujjai lassan elindulnak felfelé. Úrrá lesz rajtam a vágy, hogy megérintsem, hogy megcsókoljam, hogy azt tehessek vele, amit csak akarok. Felnőtt emberek vagyunk, nem kell futni a felesleges köröket, azt hiszem.

– Nem cserélünk számot, nem lesz folytatás, nincs orális szex, és nem alszom nálad. Ha ez neked így megfelel, akár indulhatunk is – közlöm a játékszabályokat, közben lassan hátradőlök. Adam meglepetten néz rám, hirtelen azt sem tudja, mit mondjon. Én tudom, mit akarok. És ő is, mert a szája sarkában lévő mosoly elárulja. Látom rajta, hogy vágyik rám, tudom, hogy meg akar kapni. Mivel tetszik nekem, így meg is kapja tőlem az esélyt.

– Akkor induljunk!

Adam feláll, rendezi a számlát, majd elindulunk a kijárat felé, közben hív egy taxit, amire pár percet várnunk kell. A zsebébe csúsztatja a telefonját, majd felém fordul. Végre. Kezd izgalmassá válni a dolog. Lehajol, kezét a derekamra teszi, és megcsókol. Finom és édes, érződik benne, hogy bizonyítani akar. A keze lassan lesiklik a hátamon, majd megáll a fenekemen, és ott marad. Válaszul a nyakába kapaszkodom, és lejjebb húzom magamhoz, hogy jobban elérhessem. Beletúrok hosszú hajába, ami selymes és puha.

Az autó közben megáll mellettünk, a sofőr lehúzza az ablakot, és hangosan horkant egyet, jelezve, hogy nem kíváncsi a műsorra. Beülünk, Adam közli a címet, majd felém fordul, és újra megcsókol. Fiatal és zabolátlan. Volt már dolgom hozzá hasonlóval. Az ágyban minden bizonnyal isteni lesz, de felejthető. A keze a szoknyám alá csúszik, tétován halad a combomon felfelé. Egy határozott mozdulattal megfogom a kezét, mert ez mégis csak egy taxi, és nem kívánok ingyen műsort adni. Vannak dolgok, amiket jobb szeretek a hálóban csinálni. És ez pont olyan.

Végre megérkezünk Adam lakásához. Egy hatalmas tömb huszadik emeletén lakik. Igazi legénylak. Hatalmas tévé a falon, kevés bútorzat, semmi személyes dolog.

– Iszol valamit? – kérdezi, miközben én egy szempillantás alatt feltérképezem a lakást.

– Igen. Köszönöm – válaszolom, közben ledobom a táskámat az előttem lévő fekete kanapéra.

– Rögtön jövök – válaszolja kedélyesen, majd sarkon fordul, és kimegy a konyhába. Hallom, ahogy csörög a poharakkal és az üveggel. Valószínűleg borral kínál. Néhány pillanat múlva mellettem terem, már nincs rajta zakó, és meglazította a nyakkendőjét is. Felém nyújtja a poharat. Ahogy sejtettem, bor. Az édesebb fajtából. Lassan kortyolgatom, közben őt nézem. Szép keze van. Mosolygós tekintete, pajkos mosolya. Adam nagyon vonzó férfi. De még fiatal. Olyan lesz, mint a jó bor. A korral nemesedik. Az utolsó korty után elveszi tőlem a poharat, és leteszi a dohányzóasztalra. Elindul felém, közben még lazábbra húzza a nyakkendőjét. Imádom a nyakkendőt. Az emberek el sem hinnék, mennyi mindenre jó azon kívül, hogy haszontalanul lóg a férfiak nyakában…

– Majd én – elveszem a kezét. Megfogom a nyakkendőjét, és finoman kihúzom az inggallér alól. Elkezdem kigombolni az apró gombokat. Ahogy végre az utolsóval is végzek, széttárom a finom anyagot. Kidolgozott felsőtest. A mai világban ez nem meglepő, hiszen a külsőségek dominálnak. Lehúzom a karján az inget, és a földre dobom.

– Én következem. – Pillanatok alatt végez az akadályt jelentő gombokkal, lehúzza a blúzomat, ami hanyagul siklik végig libabőrös testemen. Megfogja a mellemet, kicsit összenyomja, és csókolgatni kezdi. Néha megszívja és megharapja az érzékeny bőrt. Éreznem kellene valami felemésztő vágyat, de nem érzek. Akarom Adamet, szexelni akarok vele, de az a feszítő érzés nincs meg. Az az érzés, ami fölött nem tudsz uralkodni.

Könnyed mozdulattal kikapcsolja a melltartómat, megfogja a vékony pántokat, és lassan lehúzza a vállamról.

– Gyönyörű nő vagy! Kívánatos és szexi – morogja a fülembe, majd szenvedélyesen megcsókol. Megmozdul bennem valami, de még mindig érzéketlen vagyok. Talán megérzi rajtam, ezért még mélyebben csókol. Lehúzom a cipzárt a nadrágján, megmarkolom keményen ágaskodó farkát, mire válaszul a számba nyög. A férfiak annyira kiszámíthatóak. Az ujjaim duzzadt golyóival játszanak, közben belemarkolok a fenekébe. Kemény és feszes. Szeretem, ha jó feneke van egy pasinak.

– Kurva életbe! – Érzem, hogy megfeszül a teste, ahogy megszorítom a golyóit. – Te aztán nem szarozol. – Egy határozott mozdulattal lehúzza a szoknyám cipzárját és elém térdel, közben lehámozza rólam az akadályt jelentő ruhadarabot. – Imádom a feketét. – Végigsimít a lábamon. – A csipkét.

Naná. Melyik férfi ne szeretné?

– Szeretném, ha rajtad maradna, amíg kinyallak. Azt mondtad az orális szex kizárva. Azért remélem nekem nem tiltod meg.

– Neked nem! – Ujjaim a hajába siklanak és pulzáló ölemhez húzom. Talán, ha kinyal, meghozza a kedvemet a szexhez. A férfiak azt hiszik, mi sem könnyebb. Megujjazni, közben néha nyalakodni és kész. Nos, ez nem így van. Nem minden férfi nyal jól. Úgy hiszem, Adam jól fogja csinálni. Félrehúzza a bugyimat, és végignyalja a kis redőket. Nem kapkod, nem nyers. Hol körkörösen nyal, hol belém mártja a nyelvét.

Hmm… nem rossz…

Egyik lábamat felteszem a kanapé szélére, hogy jobban hozzám férhessen. A medencém néha-néha akaratlanul is felé billen, közben a hajába markolok, mire felmordul. Belém dugja az egyik ujját, és ritmusosan ujjazni kezd.

– Ez az… ahh… ne hagyd abba. – Meghúzom a haját.

– Baszki! – Mélyebbre nyomja bennem az ujját, közben megszívja az érzékeny bőrt. Adam határozottan jól nyal. Lassan megjön a kedvem a szexhez. Elhúzódik tőlem, és felnéz rám.

– Meg akarsz dugni, Adam? – Végigsimítok duzzadt csiklómon.

– Piszkosul.

– Hmm… rossz fiú vagy? – Bekapom az ujjamat, és szopni kezdem. Elém áll, hirtelen megragadja a karomat, és a kanapéra dob.

– Az. Aki keményen meg fog baszni!

Felnevetek, mire résnyire húzott szemmel lehajol, és az asztal alsó polcáról magához vesz egy óvszert. Gyanús volt, hogy ez nem az első kanapés szexe. Gyorsan feltépi a zacskót, és felgörgeti a gumit merev farkára. Nem vetkőzik le, azonnal fölém magasodik, félrehúzza a bugyimat, és keményen belém vágódik. Szinte egyszerre mozgunk. Egyik lábamat a feneke alá szorítom, a másikat oldalra feszítem. Annyira szeretném élvezni. Annyira szeretném, ha nem lennék teljesen érzéketlen. Megcsókol, közben a mellemet gyúrja.

– Fegyvered is van? – zihálva teszi fel a kérdést.

– Igen…

– És bilincsed? – a hangja izgatottan cseng.

– Igen. Szeretnéd, ha használnám?

– Nem is tudom…

Elbizonytalanodik. Kevés férfi hagyja, hogy megbilincseljem. Ez bizalmi kérdés. Nem beszélve arról, hogy ez egy kiszolgáltatott helyzet. Fordított esetben nincs kérdés.

– Mert én igen – az alsó ajkába harapok. – És te élveznéd.

Szeretem, ha én irányítok, ha a férfiak ki vannak szolgáltatva az akaratomnak.

– Azt teszel velem, amit csak akarsz – lassan kihúzódik belőlem. A táskámért nyúlok, kiveszem a hideg fémet, ami pillanatokon belül hangosan kattan Adam csuklóján. A keze össze van bilincselve a háta mögött. Itt ül velem szemben álló farokkal, arra várva, hogy mit teszek majd vele. Lehajolok hozzá, kezemet a nyaka köré fonom, és lassan ráülök keményen ágaskodó férfiasságára. Mozogni kezdek rajta, közben ő próbálja megcsókolni az arca előtt ringó mellemet.

– Elena! – sóhajtja a nevemet többször egymás után. Egyre gyorsabban mozgok rajta, a sóhaj kiabálás lesz. A hajába markolok, magamhoz rántom, és a szájába csókolok. A fogunk néha összekoccan csók közben.

– Szeretsz irányítani, igaz? – zihálja, miközben én rendíthetetlenül mozgok rajta. – Ha azt teheted a férfiakkal, amit csak akarsz.

– Igen – válaszolom, miközben egyre keményebben lovagolom a gúzsba kötött férfit alattam.

– Baszki, ez kurvára fáj.

– Ne ellenkezz, mert jobban fog fájni.

Szabadulni akar. Habár élvezi a helyzetet, be akarja váltani az ígéretét, miszerint keményen megkefél. Nem szolgáltatom ki magam neki. Én fogom megkefélni őt. Méghozzá piszkosul. A nyakába csókolok, magamba szívom férfias illatát, közben egyre gyorsabban mozgok rajta. Még néhány mozdulat, és Adam valósággal felordít alattam, én csendben felnyögök. Nem mozdulunk, várunk, hogy az orgazmus utolsó hullámai is csillapodjanak. Adam úgy néz rám, mintha én lennék a világ nyolcadik csodája. Kezd a pillanat belsőségesebbé válni, ezért felemelkedem, és leszállok róla. Megigazítom a ruhámat, felveszem a szoknyámat, majd leveszem a bilincset a kezéről. Kicsit megdörzsöli kipirosodott csuklóját, ami nem nézne így ki, ha nem ficánkolt volna annyit alattam.

– Ez valami hihetetlen volt! Megismételhetnénk, ha gondolod.

– Közöltem, hogy mik a szabályok. És te elfogadtad. Az egyik pontosan az volt, hogy nem lesz több alkalom. És most hívok egy taxit, és hazamegyek.

– Ha már úgysem találkozunk többet, maradj itt éjszakára. Megismételhetnénk az előbbit.

Vonzó ajánlat, de nem alszom senkivel.

– Köszönöm, de nem. Hazamegyek – válaszolom, majd felveszem a táskámat, és hívok egy taxit. Miután megszabadult az óvszertől és felhúzta a nadrágját, Adam elém áll.

– Nem gondoltad meg magad? – végigsimít a vállamon.

– Nem. De köszönöm – válaszolom határozottan, majd távozom Adam lakásából. Jól éreztem magam. Habár az orgazmus nem tarolt le most sem elemi erővel, azért jó volt. A maga elcseszett módján…

Ahogy hazaérek, azonnal ledobom a ruháimat, és veszek egy újabb fürdőt, hogy lemossam magamról Adam illatát. Miután végzek, elnyújtózom az ágyamon, és felidézek néhány aprócska részletet az estével kapcsolatban. Csak egy újabb egyéjszakás kaland volt, semmi több. Anyám szerint az én koromban már családot kellene alapítani. Felvilágosítottam, hogy ez a 21. század, ahol a harmincon felüli nők nem szülnek. Sokan kivárják a negyvenet, addig karriert építenek, vagy egyszerűen csak az igazit keresik. Esetemben egyik sem igaz. Nem keresem az igazit. És nemhogy harmincévesen, de negyvenévesen sem szeretnék gyereket. Nem azért, mert nem nőttem fel szerető családban. Bárcsak mindenkinek olyan gyerekkora lenne, mint nekem volt! Már ami a valóban gyermeki éveimet érinti. A későbbiek, amikor a férfiak már nem a gyermeket látták bennem, más lapra tartoznak. Egyszerűen csak nem vágyom rá. Gyerekre. Az igazság az, hogy félek ennek a gonosz világnak feláldozni egy ártatlan lelket. Félek, hogy az egyetlen tiszta és nemes dolog az életemben elkárhozik.

Nem voltam képes megvédeni magam a gonosztól. Azon a napon, amikor utolért és megragadott, összetörte az álmaimat, és megmérgezte a vágyaimat. Magamat hibáztattam, és talán még ma is azt teszem. Az akkori tehetetlenségből viszont nem kevés nehézség árán erőt kovácsoltam. Eldöntöttem, hogy igenis küzdeni fogok azért, hogy a gonosz elnyerje méltó büntetését. Egy ember is sokat tehet a világért. Azért, hogy jobb és biztonságosabb legyen. Hosszú és magányos út ez, és bizony nincs boldogsággal kikövezve.

Álmosan az ablak felé fordulok. Kövér esőcseppek csapódnak az üvegnek, hallani lehet a szelet, ahogy végigsüvít az épületek között. Az égbolt sötét, hangos moraj jelzi, hogy hideg és esős napunk lesz. Ledobom magamról a takarót, kimegyek a fürdőszobába, és belenézek a tükörbe.

– Ó, te jó ég, ki ez a kriptaszökevény? – jegyzem meg hangosan. Van egy jó órám, hogy emberi külsőt faragjak magamnak, ugyanis ellentétben másokkal, én soha nem kések el a munkából. Teszek fel egy kicsit erősebb sminket, erre most több időt szánok, a hajamat szoros copfba fogom. Mivel hideg idő van, nadrágot veszek fel, mellé egy fehér blúzt, amire felkínlódom a fegyvertartó övet. Felkapok egy fekete zakót, az övemre felcsatolom a jelvényemet, és magamhoz veszem a kis fekete bőrtáskámat. Ha valaki rám néz, első pillantásra azt gondolhatja, valami bankár vagy könyvelő vagyok. Elmosolyodom, ahogy eszembe jut egy-két kínos pillanat.

Kifelé menet belenézek a tükörbe. Igen. Így néz ki egy vezető nyomozó.

Leérek a parkolóba, és beindítom az én fekete bestiámat. Kislány korom óta imádom az autókat. Tudtam, ha egyszer felnövök és lesz rá pénzem, olyat fogok választani magamnak, ami tetszik. Márkahű vagyok. És nem csak a ruhákban. Egy 520-as BMW-vel leptem meg magam a harmincadik születésnapomon. Nyilvánvalóan nem a rendőri fizetésemből vettem. Nem is a gazdag szüleim pénzéből. Ahogy az is egyértelmű, hogy az évekig gyűjtögetett pénz sem lett volna rá elég, ezért vettem fel egy kis hitelt, hogy meg tudjam venni álmaim autóját. Ha minden jól megy, rövid időn belül kifizetem, és már csak a lakás törlesztése marad.

Végigsimítok a fekete lakkozáson, a fényesen csillogó krómlécen. Imádom a kis dögöt. Beülök, a táskámat az anyósülésre dobom. Ahogy beindítom, felmordul a motor. Kis gázt adok, az autó valósággal kilő a garázsból. A reggeli dugó természetesen nem maradhat el ma sem. A sofőrök ingerülten dudálnak, egyik-másik ordibál, miközben pofátlanul megszegik a közlekedési szabályokat. A pályafutásom elején sok szabálytalankodót büntettem meg. Majd egyszer csak azon kaptam magam, hogy már nem érdekel. Az, ha áthajtunk a piros lámpán, kevésbé büntetendő, mintha előre megfontolt szándékkal, erőszakosan lépünk fel valakivel szemben. A bűnüldözés az életem. Erre tettem fel mindent. Olyan embereket elkapni és rács mögé dugni, akikben a jó már nem létezik. Ők az élet parazitái, akik pusztításra születtek.

Majd egyórás út után végre beérek az irodába. Az eddigi rekord alig több mint fél óra volt. Igen. Olykor én is megszegem a szabályokat…

– Jó reggelt! – hangosan köszönök, ahogy belépek, hogy mindenkinek egyértelmű legyen, itt vagyok. Néhányan megrezzennek, vannak, akik úgy tesznek, mintha ezerrel dolgoznának, persze erről szó sincs. Ment a reggeli pletyka. Aminek szerencsére már nem mindig én vagyok a tárgya. Odalépek Murdock nyomozó mellé, aki idétlen módon próbálja meginni az utolsó korty kávéját.

– A jelentés, amit tegnap kértem, megvan, nyomozó? – kérdezem számonkérően.

– Pár perccel ezelőtt küldtem át neked.

– Köszönöm – sarkon fordulok, és bemegyek az irodámba. Én is dolgoztam kint a többiekkel egy kis asztal mellett, de a vezetői poszt mellé dukált egy flancos iroda is, ahol ha akarok, teljesen egyedül lehetek. Sokszor dolgozom úgy, hogy bezárom az ajtót, elfordítom a reluxát és csak akkor emelem fel a fejem, ha valaki bejön, vagy esetleg megkordul a gyomrom. A táskámat leteszem az asztalomra, leülök, és bekapcsolom a gépet, ami pillanatokon belül betölt. Megnyitom a jelentést, és olvasni kezdem. Ahogy olvasom, a fejemet rázom, mivel több pontatlanság is van benne. Nem szeretem a félmunkát. És Murdock ezt minden bizonnyal ma reggel dobta össze. Értem én, hogy már csak napjai vannak hátra a nyugdíjazásáig, de attól függetlenül ugyanúgy száz százalékot kell nyújtani, hiszen emberéletek is múlhatnak ezeken a dolgokon. Főleg, ha egy folyamatban lévő nyomozásról van szó…

– Látom, dolgozol! – A főnök lép be, aki most is megbámul. Tulajdonképpen mindig ezt csinálja, néha-néha tesz egy-egy megjegyzést is a külsőmre.

Elena! Ma is nagyon elragadó vagy.

Ugye tudod, hogy az iroda nem divatbemutató?

Csodálkozom, hogy a magánéletben nincs partnered. Mondjuk a munkában se viseled el.

Ilyen és ehhez hasonló mondatokat céloz nekem.

– Uram – felállok. Mégiscsak a felettesem. És nem utolsósorban részben neki köszönhetem, hogy vezető nyomozó lettem. Mert ő a külső mögött meglátta az értéket is bennem.

– A múltkori akció nagyon jól sikerült. A gyilkost elkaptad, személyi sérülés nem történt. Profi munka volt.

– Kivéve a gyanúsítottat, akinek eltörtem a csuklóját – teszem hozzá. Néha előfordul személyi sérülés, ami nem egyenlő a rendőri túlkapással. Önvédelem volt. Bár többet érdemelt volna.

– Igen, a csuklótörés. Kissé túlzásba estél a letartóztatásnál, ami miatt a sértett fel akar jelenteni rendőri túlkapás miatt.

– Ugyan már! – gúnyosan felnevetek, közben visszaülök a székembe. – A sértett egy visszaeső bűnöző, egy kegyetlen gyilkos, akit muszáj volt lefegyvereznem. Ha nem tettem volna, akkor most Murdock nyomozó temetését intéznéd az én megrovásom helyett.

– Tudom, hogy igazad van, Elena, de a szabályokat be kell tartani. Ha ezt nem tesszük, mi sem leszünk különbek azoknál a bűnözőknél, akiket letartóztatunk. Soha nem térhetünk el a hivatalos protokoll betartásától.

– Nem kell a fejemhez vágnod az etikai kódex egyetlen betűjét sem. Nálam jobban senki sem tartja be azokat a bizonyos szabályokat.

Fejbe kellett volna lőnöm azt a beteg állatot, aki képes volt lemészárolni egy fél családot, majd megerőszakolni az anyát és a tízéves kislányát.

– Tudom. De elvárom, hogy vezető nyomozóként helyes példával járj el a többiek előtt.

– Szem előtt tartom.

– Helyes. És akkor térjünk rá a munkára. Kaptunk egy újabb ügyet. A dokumentumokat átküldtem, olvasd át, szedd össze a csapatot, és oldjátok meg. Egy erőszaktevőt kell elkapnotok. Sajnos már egy halálos áldozata is van. Az ügy kiemelt prioritású, igyekeznünk kell. A szülők félnek, és a lányok is, ezért ez most az elsődleges ügy.

– Értettem.

– Oldjátok meg minél hamarabb!

– Igyekszünk, uram.

Mielőtt nekikezdenék az ügynek, ellátogatok a fogdára. Nem szeretem magam körül a rendezetlen dolgokat, éppen ezért beszélnem kell azzal a szemétládával, hogy álljon el a feljelentéstől. Semmi kedvem egy újabb kivizsgáláshoz és a magyarázkodáshoz. Időpocsékolás. Nehogy már nekem kelljen megvédeni magam vele szemben…

Felállok az asztalomtól, és elindulok a fogdák felé. Nem szállítottuk még át a börtönbe, mivel hátra van még egy-két kihallgatás. De ahogy a bíróság vádat emel, azonnal eltakarodik az épületből.

A járásom határozott, hallani a cipőm hangos kopogását. Sok férfi kolléga számára bosszantó lehet, hogy egy harminchárom éves szöszi a gyilkossági csoport vezető nyomozója. Nem is kedveltek érte. Nem hívtak magukkal kocsmázni, mondjuk igazság szerint egyik női kollégának sem szólnak. A nők az igazságszolgáltatás kötelékében csinos kis bábunak számítanak. Semmi többnek. Igaz, talán mi nem bírunk leteríteni egy több mint százkilós férfit, ennek ellenére mégis megálljuk a helyünket ebben a szakmában. Mindenki a legjobb tudása és rátermettsége szerint érvényesül. Ki kell vívnunk az elismerést és a tiszteletet. Nem lehetetlen, ugyanakkor kemény feladat.

Elérek a fogdához, ahol az őr épp a telefonját nyomkodja. Meg kell zavarnom ebben a felelősségteljes munkában.

– Elnézést – megköszörülöm a torkomat, jelezvén, hogy rá várok. Riadtan zsebre vágja a telefonját és feláll.

– Ms. Wallace… – zavart arckifejezéssel köszön vissza.

– Mr. Gonzához jöttem. Lenne pár kérdésem hozzá.

– Rendben – válaszol, majd bejegyzi a nevemet a látogatók sorába. Az őr a cellához vezet, ahol az a féreg vidáman heverészik, mintha mi sem történt volna. Mintha nem számítana, hogy emberi életeket oltott ki. A bűnözők már csak ilyenek. Nincs lelkiismeretük, és nem tisztelik az életet. Legszívesebben elővenném a fegyveremet, és beleeresztenék egy tárat. Minek ennek tárgyalás?

– Nyissa ki a cellát! – utasítom az őrt.

– Azonnal, Ms. Wallace – a kulcsokkal babrál, majd nagy nehezen kinyitja az ajtót.

– Elmehet.

– A gyanúsított nincs megbilincselve, Ms. Wallace.

– Köszönöm, hogy felhívta rá a figyelmemet, én is észrevettem.

– A szabályok szerint meg kell bilincselni.

– Nem kell aggódnia, nem maradok sokáig. Amúgy meg nem hiszem, hogy törött kézzel bántani tudna. Most pedig elmehet – felvont szemöldökkel ránézek, mire lassan hátrálni kezd, majd magunkra hagy.

– Neked mindig szót fogadnak a férfiak, csinibaba? – a vékony, borostás férfi feláll, egyenesen a szemembe néz. A tekintete sötét és kegyetlen lelket takar. Olyan lelket, aminek már rég el kellett volna pusztulnia. – Minek köszönhetem a látogatást? Csak nem jöttél bocsánatot kérni, amiért eltörted a csuklómat? – megindul felém. Nem félek tőle. Találkoztam már sokkal rosszabbal is.

Sőt, a keblemre is öleltem…

– Magának Wallace nyomozó! És nem, nem a bocsánatáért jöttem, hanem hogy megkérjem, álljon el a feljelentéstől. Aminek, mint tudjuk, semmi jelentősége sincsen. Mert akár tetszik, akár nem, mindenhogyan börtönben fog megrohadni.

– Mégis miért vonnám vissza? Azért, mert egy dögös szőke nyomozó erre kért? Talán, ha máshogy próbálnál megkérni… – elém lép, és megpróbál megérinteni. Egy gyors mozdulattal elkapom a törött kezét, és a háta mögé csavarom.

– Baszd meg! – fájdalmában felkiált.

– Most elmondom, mi lesz. – Csavarok még egyet a kezén, mire felordít. – Ha nem hagyod abba a feljelentgetést, akkor visszajövök, és nem csak a kezedet töröm el. Golyót érdemeltél volna, nem csonttörést, te rohadék!

– Rohadj meg!

Még jobban megnyomorgatom a kezét.

– Olyan helyre foglak dugni, ahol szeretik az olyanokat, mint te. Tudod, mihez kezdenek a magadfajtával a börtönben? Tudod? – kérdezem tőle fennhangon. A fejét rázza. – Te leszel a csinibaba. És hidd el, szaráson kívül másra is fogod használni a seggeden lévő lyukat.

– Kurva!

– Ó, ez az érdem a tiéd lesz. Más kurvája leszel a börtönben, ha úgy akarom.

– Jó… – motyogja az orra alatt.

– Nem hallottam!

– Mondom jó, baszd meg! – nyöszörgi megadóan.

– Helyes – elengedem a kezét, és ellököm magamtól.

– Nem leszel mindig ilyen szerencsés – fröcsögi felém indulatosan.

– Higgy nekem, meg tudom védeni magam. – Elmosolyodom, amitől szemmel láthatóan még dühösebb lesz. – A tárgyaláson találkozunk – rákacsintok, majd elégedetten sarkon fordulok, és az ajtóhoz lépek. – Őr! – kiáltom, mire azonnal a cella előtt terem és kienged. Visszamegyek az irodába, hogy átnézzem a dokumentumokat a következő ügyről. Nagyon remélem, hogy a bíróság bűnösnek fogja találni ezt a tetűt. Perdöntő bizonyítékok vannak ellene. Nem fogja megúszni, ebben biztos lehet. Ahogy abban is, hogy olyan helyre fog menni, ahol kamatostól megfizet minden gonoszságért.

Leülök a gép elé, és megnyitom a mappát. Szörnyű képek tárulnak elém. Félmeztelenre vetkőztetett lány összetört holtteste egy kuka mellett. A gyomrom görcsbe rándul, a testem önkéntelenül is reagál az esetre. Amikor azt látom, hogy egy gyermeket bántanak, molesztálnak vagy rosszabb esetben megerőszakolnak, ölni tudnék. Ez olyan bűn, ami megbocsáthatatlan, amiért börtön helyett azonnali kivégzés járna. De sajnos ezt nem az én tisztem elbírálni. Én csak elkapom a gyilkosokat, és börtönbe zárom őket. A többi már a bíróságon áll vagy bukik.

Miután képbe kerültem az esettel, összeszedem a csapatot, hogy megbeszélhessük a részleteket. Mindenkit az irodámba hívok. A sarokban hatalmas tábla van, amin még a múltkori ügyem képei lógnak. Felállok, leveszem, és egy mappába teszem őket. Minden eset egy-egy mappa. Történetek, amelyek az idő múlásával elhalványodnak a papíron. Elfelejtik őket. De én nem. Mindennap eszembe jutnak a megoldott és megoldatlan ügyek. Az áldozatok, akiknek esélyük sem volt a túlélésre.

Nagy hangzavar közepette bejönnek a kollégák, és helyet foglalnak az asztalom körül. Feszülten engem néznek. Várják, hogy vázoljam nekik a következő ügyünket.

– Nos. A következő eset kiemelt. Egy feltehetően középkorú férfit keresünk, aki fiatalkorú lányokat erőszakol meg. Sajnos már halálos áldozata is van, egy tizenhat éves lány. Anna. Anna nem élte túl a durva erőszakot, ő az utolsó áldozat, akiről tudunk. A másik két lány életben maradt. Reméljük, nem változott meg a gyilkosban semmi, ami brutálisabb elkövetési módra sarkallná. Az esetek között alig pár nap telt el, így igyekeznünk kell! Fantomképünk egyelőre nincs, annyit tudunk, hogy egy vigyorgó maszkot visel. Sajnos a hírzárlat ellenére a sajtó is szagot fogott, és a ,,vigyorgó erőszakoló” nevet ragasztották rá. Nevetséges. Még csírájában el kell fojtani a médiát. Alice! Te intézed a riportereket. Hívj össze egy sajtótájékoztatót, és szellőztesd meg az ügyet a mi szemszögünkből. Ugyanis jelen esetben csak az erőszaktevőről esik szó, ami feltehetően újabb bűncselekményre fogja sarkallni. Vélhetően médiafigyelemre vágyik, amellett, hogy kiéli a beteges vágyait a fiatal lányokon. Tüntessük fel teljesen más színben azt a rohadékot. Tom! Te keresd fel a családokat. Hátha láttak vagy hallottak valamit. Bármit, ami gyanús lehet. Rick! Te menj a halottkémhez, és beszélj vele. Vizsgáljátok meg alaposabban a holttestet, mivel a kezén találtak dulakodásra utaló nyomokat. Hátha maradt rajta DNS vagy bármi, ami közelebb vihet minket az elkövetőhöz. Van kérdés? – kérdezem karba tett kézzel, és leülök az asztal szélére.

– Anna vajon a vigyorgó áldozata lehet? – kérdezi Murdock nyomozó. Ő régi motoros a szakmában. Habár az utóbbi hetekben kissé hanyag volt a munkája, ami a nyugdíjazásának tudható be, ettől függetlenül sajnálom, hogy elmegy. Bíztam benne, olyan volt, mintha a jobb kezem lett volna.

– Nem tudjuk. Ezt kell kivizsgálnunk. Az első két lány között biztos a kapcsolat. Anna a kakukktojás. Itt vannak a dossziék az esettel kapcsolatban. Olvassátok el, és kezdjünk neki a munkának. El kell kapnunk azt a szemetet, és minél előbb bíróság elé kell állítani – felveszem az asztalomon tornyosuló mappákat, és kiosztom a jelenlévők között. Jó csapattal dolgozom. Bízom bennük. Abban, hogy minél hamarabb elkapjuk azt a mocskot.

Miután az eligazítás megtörtént, lemegyek a lőtérre, hogy levezessem a feszültséget. Beállok a kis fülkébe, felveszem a zajvédőt és a szemüveget, betárazom a kilencmilliméteresemet, és beleeresztek egy sorozatot a célpontba.

Őt képzelem oda…

Újra és újra tárazom a fegyveremet, ami hangosan dörren minden egyes lövésnél. Megnyomom a gombot, hogy megnézzem a találatok számát. Elégedetten konstatálom, hogy mind fejbe és szívbe ment. Ahová szántam. Elteszem a pisztolyt kibiztosítva a tartóba, majd visszamegyek az irodába. Sokszor eresztem ki itt a gőzt. Ha már végképp tele van a fejem, akkor irány az edzőterem.

Leülök a gép elé. Egy ideig bámulom a sötét kijelzőt, végül bekapcsolom. Már majdnem mindenki hazament. Van, akit a felesége vár, van, akit a párja. Engem senki. És ez így van jól. Az én életembe nem fér bele a párkapcsolat. És nem csak a munkám miatt. Sokkal inkább miattam. Hiányzik belőlem valami, ami ehhez kell. Elvették tőlem évekkel ezelőtt.

– Elena – Grant dugja be a fejét az ajtón. Grant azóta jár a nyakamra, hogy egy este összegabalyodtunk valami céges bulin. Csak csókolóztunk. Semmi több. Ő mégis többet képzel bele. Jó pasi, de nem keverem a magánéletet a munkával. Még akkor sem, ha a pasi dögös.

– Igen? – közömbös tekintettel pillantok rá.

– Gondoltam, benézek. Láttam, hogy ég nálad a villany. Már csak a takarító lézeng az irodában. Nem akarsz hazamenni? – kérdezi kíváncsian, közben beljebb merészkedik. Grant nagyon kedves és előzékeny. Mármint, ha rólam van szó. Ha akció van, olyan, akár egy pitbull.

– Lehet, hogy igazad van – fáradtan felsóhajtok. Kikapcsolom a gépet, amit már jó ideje csak üveges tekintettel bámultam.

– Lenne kedved meginni egy italt?

– Kedvem az lenne. Mármint az italhoz. Viszont a társaság…

– Soha rosszabb ne legyen. – Jókedvűen rám kacsint. Akkor este, amikor csókolóztunk, lett volna kedvem folytatni. De házinyúlra nem lövünk, igaz? Még akkor sem, ha a nyúl rendkívül csábító. Grant érzéki látványt nyújt fekete pólójában, ami tökéletesen rásimul izmos felsőtestére. Karakteres arca van, ami az erős borostától még férfiasabbnak hat. Grant jó parti. De nem nekem. A másik, hogy eléggé feszült vagyok most, mert nagyon meg akarom oldani ezt az ügyet. Viszont a feszültséget nem mindig lövéssel vagy boksszal oldom…

– Végül is, egy ital belefér – halványan elmosolyodom, közben magamhoz veszem a táskámat. Grant előzékenyen maga elé enged, és elhagyjuk az irodát. Természetesen külön autóval megyünk. Úgy hiszem, nem is az ital itt a fontos, sokkal inkább a társaság. Grant akármennyire is teper, ebből nem lehet, és nem is lesz semmi. Nem fekszem össze egyik kollégámmal sem. Abból sosem sül ki semmi jó. Viszont a társasága jól jöhet. Önző lennék? Talán igen…

Megérkezünk egy közeli bárba. Nem nagy hely, szerencsére nincsenek sokan. A falak sötétek, az italpult hosszú és kopott, előtte kényelmetlen, magas székek sorakoznak. A hátsó sarokban kis bokszok vannak azoknak, akik kicsit elvonulnának a kíváncsi szemek elől.

Helyet foglalunk.

– Egy whiskyt kérek jéggel, de csak egyet tegyen bele – utasítom a pultost, aki eléggé feltűnően vág egy grimaszt.

– Ugyanezt – int Grant a pultoscsajnak. Csakhogy ő nem grimaszt kap, hanem egy huncut mosolyt. Végül is érthető. Grant helyes pasi. Ez tény.

Elfogyasztunk egy-két pohár italt, közben jót beszélgetünk. Mint kiderült, Grant nem az az üresfejű kemény zsaru. Nagyon is jó meglátásai vannak dolgokról. A nők nyelvén például kifejezetten jól ért. Ha kell, hallgat, és figyel minden szavadra. Előzékeny és tisztelettudó. Igazából most figyeltem fel rá komolyabban. Az irodában soha nem időztem el rajta hosszú ideig. A másik, hogy munka közben csak a munkára koncentrálok, semmi más nem jár a fejemben.

Most viszont nagyon sok minden megfordul…

Tökéletes mosoly, sötét haj, még sötétebb szemek, erős férfitest. Azt hiszem, Grant veszélyesebb, mint elsőre gondoltam.

– Hol jár az eszed? – kérdezi mosolyogva.

– Üljünk át a bokszba – nem várom meg a válaszát, felállok és elindulok. Végig érzem magamon Grant tekintetét. Talán ez nemcsak játék, hanem leckéztetés is. Talán most pont erre van szükségem. Vagy talán az a bizonyos elcseszett énem újból büntetni akar…

Leülök, kecsesen keresztbe dobom a lábam, ami természetesen azonnal odavonzza Grant tekintetét. Lehet, épp itt lenne az ideje megszegni azokat a bizonyos szabályokat? Azokat a szabályokat, amik nem okoznak örömöt, csak magányt hoznak az életembe…

– Fogalmad sincs arról, hogy milyen hatással vagy a férfiakra ugye? – bátortalanul a térdemre teszi a kezét.

– Talán mégis – megragadom a tarkójánál fogva, magamhoz húzom, és megcsókolom. Az ajka finom és puha. Valósággal bűnre csábít. Megnedvesítem az alsó ajkát, fokozatosan, ám egyre intenzívebben ingerlem, mire mocorogni kezd. A keze feljebb siklik a combomon, súrolva az illendőség határát. Azt a határt, amit csak akkor fog átlépni, ha én megengedem neki. Belemarkolok erős vállába, majd lefelé haladva végigsimítok a mellkasán.

– Elena… – morogja egyre követelőzőbb csókjaink közé. Ahogy a kezem az ölébe zuhan, és megérzem kemény férfiasságát, mintha kitisztulnának mámoros gondolataim. Egy határozott mozdulattal eltolom magamtól. Mintha csak villogni kezdett volna az a bizonyos vörös gomb a fejemben. Nem fogunk tovább menni. Őrültség és felelőtlenség lenne. Rengeteg pasas rohangál még rajta kívül Miami utcáin.

– Hagyjuk ezt abba! – határozott vagyok. Tudom, ha most továbbmegyünk, azt bánni fogjuk. De legfőképpen én. Kívánom őt. Ez nem kérdés. Fejben már lejátszottam, mit fogok tenni vele. Hogy fogom megmutatni neki, hogy nemcsak az irodában, de az ágyban is én vagyok a főnök. De mi lesz holnap? Még jobban rám telepedik, és nyaggatni fog, hogy lesz-e folytatás. Nem! Erre nincs szükségem! Nem bonyolítom az életemet.

– De miért, Elena? Ne csináld! Felhúzol, aztán meg leállsz? Ez nem fair! – erősen a combomba markol.

– Nem akarom a munkát a magánélettel keverni. Te nagyon izgató pasi vagy, ha nem lennénk kollégák, folytatnám is, de így nem.

– Akkor felmondok! Elena! Megőrülök érted! Akarlak! – közelebb ránt magához.

– Ne beszélj butaságokat, Grant! Felmondasz? Ez azért egy kicsit gyerekes viselkedés, nem gondolod?

Azért ezzel a kijelentéssel megleptem…

– Gyerekes? Neked ennyit jelentek?

– Én nem mondtam, hogy bármit is jelentesz nekem. Ez csak testi vonzalom, nem több. – Határozottan lefejtem magamról a kezét.

– Neked ez játék? Ezt csinálod minden idióta pasassal? – elkapja a kezemet, és megszorítja. Erősen szorít. Éreztetni akarja velem, hogy ő a férfi, és ő dönti el, hogyan tovább. Viszont ezzel a viselkedéssel csak még jobban taszít.

– Ha nem engeded el a kezemet most azonnal, holnaptól valóban nem kell bejönnöd dolgozni!

A pillanat heve tovaszáll.

– Nem vagy fair játékos.

Ez a játék sohasem az…

Feláll az asztaltól, és elrohan. Igen. Pont mint egy gyerek. A férfiak nem tűrik az ellentmondást, mióta világ a világ. Viszont ebben a játékban én hozom a szabályokat, én hozom a döntéseket, ami Grantnek szemmel láthatóan nagyon nincs ínyére. Gyanítom, ezzel még nincs vége a dolognak. Igazából én voltam a hülye, amiért meginogtam egy pillanatra. Amiért felülkerekedtek bennem azok az érzések, amiket túlságosan mélyen el akarok zárni magamban. Minden ember vágyik arra, hogy szeressék. Ám a szeretetnek nem csak boldog arca van.

Létezik egy torz és becstelen is!

Felállok az asztaltól, megigazítom a ruhámat, majd miután rendezem a számlát, hazamegyek. A legkevésbé sem sértett férfiakkal akarok foglalkozni. Most egy dolog van, ami mindennél fontosabb.

Az ügy!