A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: The Summer Proposal, 2022

Fordította
MÁRTON ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018 • A beosztott, 2018

Egomániás, 2019 • Csak szex, 2019 • A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020 • Fiatal szerető, 2020 • A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021 • Hívatlan vendég, 2021 • Nagy játékos, 2021

Tiltott gyümölcs (Rivaldafény-sorozat 1.), 2021

Szerelmi háromszög (Rivaldafény-sorozat 2.), 2022

Kockázatos kaland, 2022

Copyright © 2022. THE SUMMER PROPOSAL by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Rodolfo Martinez

Modell: Michael Yerger

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Ernyei Bea

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-73-6

Minden lány életében van egy fiú, akit sosem felejt el, és egy nyár, amikor az egész elkezdődött…

EGY

Georgia

– Mit hozhatok? – érdeklődött a bármixer, ahogy elém tett egy szalvétát.

– Ööö… Találkozóm van valakivel; azt hiszem, megvárom a rendeléssel.

A pultos srác megkocogtatta a pultot.

– Rendben, majd szemmel tartalak, és ha látom, hogy valaki csatlakozik hozzád, azonnal jövök.

Azonban ahogy elindult, meggondoltam magam.

– Végül is… – jelentkeztem kézfelnyújtással, mintha iskolában lennénk.

A pultos mosolyogva, felvont szemöldökkel fordult meg.

– Meggondoltad magad?

Bólintottam.

– Vakrandin vagyok, ezért szerettem volna udvarias lenni, de azt hiszem, jól jönne egy kis idegnyugtató.

– Talán tényleg jó ötlet. Mit iszol?

– Egy pinot noir grigio szuper lenne, köszönöm.

A mixer pár perc múlva színültig töltött pohárral tért vissza, és a pultra könyökölt.

– Szóval vakrandi, mi?

Belekortyoltam a boromba, és hangos sóhajjal bólintottam.

– Hagytam, hogy Frannie, anyám hetvennégy éves barátnője összehozzon az unokaöccsével, csak azért, hogy anyám örüljön. Frannie úgy írta le a srácot, hogy „cseppecskét átlagos, de kedves”. Fél hatra beszéltük meg a találkozót, de én pár perccel előbb érkeztem.

– Most először hoznak össze valakivel?

– Igazából másodszor. Az első hét évvel ezelőtt volt. Nyilván elárul valamit az, hogy ennyi időbe telt túllépnem rajta.

A mixer hangosan felnevetett.

– Olyan vészes volt?

– Úgy tudtam, hogy az illető stand up-os. Úgy gondoltam, mi üthet ki balul egy olyan emberrel, aki abból él, hogy másokat megnevettet? A fickó egy bábuval jelent meg a randin; kiderült, hogy hasbeszélőként szokott fellépni. Nem volt hajlandó közvetlenül velem társalogni, azt akarta, hogy a babájával beszélgessek, akinek egyébként Mocskos Mike volt a neve, és minden második mondata valami vulgáris megjegyzés volt. Ja, és a randipartnerem szája egész végig mozgott, szóval még csak nem is volt valami jó hasbeszélő.

– A mindenit! – kacagott fel a mixer. – Nem biztos, hogy ezek után adnék még egy esélyt a vakrandiknak, még így sem, hogy évek teltek el!

– Már kezdem bánni – sóhajtottam fel.

– Nos, ha bárki egy bábuval a karján lép be, majd én megmentelek. – A mögötte húzódó folyosó felé intett. – Tudom, hol vannak a vészkijáratok, úgyhogy egyszerűen megszöktetlek.

– Köszönöm – mosolyodtam el.

A bárpult túlsó végében egy párocska ült le, így a mixer odalépett, hogy kiszolgálja őket, én pedig továbbra is a bejáratot bámultam. Szándékosan a hátsó traktusban foglaltam helyet, hogy szemmel tarthassam a bejárati ajtót abban a reményben, hogy még azelőtt meglátom a randipartneremet, mielőtt észrevesz engem. Nem mintha faképnél hagytam volna, ha éppenséggel nem jóképű, de nem akartam, hogy leolvassa az arcomról az esetleges csalódottságomat. Sosem tudtam palástolni az érzéseimet.

Néhány perccel később kinyílt az étterem ajtaja, és belépett egy lenyűgözően jóképű pasi. Úgy festett, mint aki most lépett ki egy férfiparfüm-reklámból – mintha most kelt volna ki a Karib-tenger habjai közül. Váratlan izgalom öntött el, ami addig tartott, amíg rájöttem, hogy biztosan nem ő az, akit várok.

Frannie szerint Adam számítógép-mániás. És bármilyen kérdést tettem fel róla, Frannie azt válaszolta, hogy olyan átlagos.

Milyen magas? Olyan átlagos.

Jóképű? Olyan átlagos.

Testalkata? Olyan átlagos.

Ez a fickó magas volt és szélesvállú; hatalmas, szívdöglesztően kék szemével, szépen formált állával, sötét és kissé kócos hajával – de neki ez is jól állt – lenyűgözött, és annak ellenére, hogy egyszerű, de elegáns inget és nadrágot viselt, láttam, hogy a ruha alatt meglehetősen jól kidolgozott a teste. Őrültség lenne Frannie részéről bármilyen szempontból is átlagosnak nevezni ezt a pasit.

Ó.

Óóó!

Nos, Frannie mindenben kicsit… más volt. Tavaly elutaztam anyámhoz Floridába, és elmentünk ebédelni Frannie-vel, aki a teleshopból vásárolt önbarnítónak köszönhetően tetőtől talpig élénk narancsszínben pompázott. Ráadásul egész délután arról ömlengett, hogy kirándulni megy Új-Mexikóba, mégpedig Roswellbe, egy UFO-gyűlésre.

Azonban mindezeket figyelembe véve sem tűnt ez a pasas számítógép-mániásnak. De amikor végignézett a termen, pillantása megállapodott rajtam, és elmosolyodott.

Gödröcskék.

Mély gödröcskék.

Ó, egek! A szívem bukfencet hányt örömében.

Lehetek ekkora mázlista?

Úgy tűnt, igen, mert a pasas egyenesen felém tartott. Jobb lett volna hűvösen elkapni a pillantásomat, de egyszerűen muszáj volt bámulnom.

– Adam? – kérdeztem.

– Persze – vont vállat a férfi.

Úgy véltem, ez meglehetősen különös válasz, de Adam mosolya még szélesebb lett, és az egyre mélyebb gödröcskéktől teljesen cseppfolyóssá vált az agyam.

– Nagyon örvendek, Frannie vagyok. Anyukám Georgia barátnője. – Megráztam a fejem. – Bocsánat, nem, vagyis Georgia vagyok, és anyukám barátnője Frannie.

– Nagyon örvendek, Georgia!

Kinyújtotta a kezét, és mikor kezemet a tenyerébe helyeztem, az enyém valahogy olyan… kicsinek tűnt.

– Meg kell mondanom, egyáltalán nem olyan vagy, mint vártam. Frannie nem valami pontosan írt le…

– Jobb vagy rosszabb?

Komolyan beszél?

– Olyasmit mondott, hogy számítógép-mániás vagy.

Adam leült a mellettem álló székre.

– Általában megismerkedéskor nem szoktam elmondani, de van egy Csillagok háborúja-akciófigura-gyűjteményem. – Belenyúlt a zsebébe, és kihúzott valamit. – Mi több, majdnem mindig van nálam egy Csillagok háborúja-figura. Kicsit babonás vagyok, ezek a tárgyak szerencsét hoznak nekem.

Adam kinyitotta hatalmas tenyerét, aminek a közepén egy apró Yoda ült. Letette elém a pultra, és ahogy közelebb hajolt, egy pillanatra megcsapott a parfümjének az illata. Ugyanolyan jó az illata, mint a külseje. Valami oltári nagy gáz lehet ezzel a pasival!

– A nők valamilyen oknál fogva nem kedvelik a Csillagok háborúját – jegyezte meg Adam. – Vagy azt, ha egy felnőtt férfi akciófigurákkal a zsebében járkál.

– Én éppenséggel szeretem a Csillagok háborúját.

Adam a szívére tette a kezét.

– Egy gyönyörű nő, aki szereti a Csillagok háborúját? Hagyjuk a formaságokat, repülőn szökjünk el Vegasba, és házasodjunk össze, jó?

Felnevettem.

– Jó, de előbb mondd azt, hogy nem érdeklődsz a hasbeszélés művészete iránt!

Adam a szívére tette a kezét.

– Nálam a Csillagok háborúja a maximum.

A mixer odajött, hogy felvegye Adam italrendelését; nagyon meglepődtem, amikor light kólát kért.

– Nem iszol meg velem egy koktélt, vagy egy pohár bort?

Adam a fejét ingatta.

– Jó lenne, de még dolgoznom kell.

– Ma este?

Adam bólintott.

– Igen. Bár ne kellene, de nemsokára indulnom kell.

Azt hittem, hogy a program egy ital és egy vacsora, de lehet, hogy Frannie félreértett valamit.

– Ó, rendben! – mosolyodtam el kényszeredetten, Adam persze rögtön átlátott a szitán.

– Hidd el, nem csak kitalálom! Tényleg dolgoznom kell, pedig nagyon szívesen maradnék. De mivel nem tehetem, szerinted túl korai azt mondani, hogy szívesen találkoznék még veled?

Belekortyoltam a boromba.

– Hm… ebben nem vagyok olyan biztos. Általában van idő annyira kiismerni a másikat az első randin, hogy kiszúrjam a sorozatgyilkosokat és a kettyósokat. Ha most lelépsz, mégis honnan tudjam, nem te vagy-e a következő Ted Bundy?

Adam végigsimított borostás állán, majd az órájára pillantott.

– Nagyjából tizenöt percem van. Mi lenne, ha ugranánk a bájcsevejt? Bármit kérdezhetsz tőlem!

– Bármit?

Adam vállat vont.

– Nyitott könyv vagyok. Jöhet a legfogósabb kérdés!

Lenyeltem a korty bort, és szembefordultam vele a székkel.

– Jól van, de figyelni fogom az arcodat kikérdezés közben! Bár én nem tudom titkolni, ha hazudok, viszont ügyesen észreveszem másokon az árulkodó jeleket.

Adam elmosolyodott, majd felém fordult, hogy teljes figyelmét nekem szentelje.

– Tessék, kezdheted!

– Jó. Édesanyáddal laksz?

– Nem, hölgyem, anyám még csak nem is ebben az államban lakik, bár minden vasárnap felhívom.

– Letartóztattak már valaha?

– Az egyetemen közszeméremsértés miatt. Az egyetemi klubba az volt a belépőnk, hogy pár sráccal vonuljunk végig meztelenül a város főterén. Néhány lány megállított minket, és megkérdezték, hogy valamelyikünk tud-e hulahoppozni. A többi srác ment tovább, én meg úgy gondoltam, hogy gyávák, ezért megálltam. Kiderült, hogy nem gyávák voltak, hanem én voltam az egyetlen, aki nem látta a közeli boltból kilépő rendőrt.

Felnevettem.

– És tudsz hulahoppozni?

– Csak meztelenül. Van kedved megnézni? – kacsintott rám Adam.

Egyre szélesebben mosolyogtam.

– Inkább hiszek neked.

– Nagy kár.

– Mikor szexeltél utoljára?

Most először halványult el az arcán a mosoly.

– Két héttel ezelőtt. Felrovod nekem?

Megráztam a fejemet.

– Nem szükségképpen; értékelem az őszinteségedet. Hazudhattad volna azt, hogy nagyon régen.

– Oké, rendben. Mit szeretnél még tudni?

– Éltél már párkapcsolatban?

– Kétszer. Egyszer az egyetemen egy évig, aztán tizennyolc hónapig jártam egy lánnyal, az a kapcsolat két évvel ezelőtt ért véget.

– És miért?

– Az egyetemi azért, mert húszéves voltam, és… őrült időszak volt az életemben, a második pedig azért, mert a lány esküvőt meg gyereket szeretett volna, én pedig nem álltam készen rá.

Mutatóujjammal megkocogtattam alsó ajkamat.

– Hm… az előbb mégis azt kérdezted, van-e kedvem Vegasba repülni egy villámesküvőre.

Adam elvigyorodott.

– Az a lány utálta a Csillagok háborúját.

Mindketten olyan hangosan nevettünk, hogy nem vettük észre a srácot, aki odalépett az asztalunkhoz. Azt hittem, Adam ismerőse, ezért udvariasan elmosolyodtam és ránéztem, a srác azonban nekem címezte a szavait.

– Elnézést a zavarásért, te vagy Georgia Delaney?

– Igen?

A fiú elmosolyodott.

– Adam Foster vagyok. Frannie mutatott rólad egy fotót, de az a kép valami farsangi bulin készült. – A fülére mutatott, és köröket írt le a kezével. – Leia hercegnőnek öltöztél, és oldalt csigákba volt feltűzve a hajad, úgyhogy kissé máshogy néztél ki.

Összevontam a szemöldökömet.

– Te vagy… Adam?

A srác láthatóan ugyanolyan értetlen volt, mint én.

– Igen.

Na ez a pasi már inkább megfelelt a várakozásaimnak: elnyűtt, barna kordzakót viselt, rövidre nyírt haját pedig gondosan elválasztotta középen – hozta a meglehetősen átlagos, kocka IT-s figurát. De…

Ha ő Adam, akkor ki ez itt mellettem?

Rápillantottam, választ várta, bár nem választ kaptam.

– Tényleg Leia hercegnőnek öltöztél egy Halloween-partin?

– Igen, de…

Adam, vagy bárhogy is hívták, az ajkamra helyezte ujját, és odafordult a sráchoz, aki nyilvánvalóan a valódi randipartnerem volt.

– Magunkra hagynál egy percre? – kérdezte.

– Ööö… persze.

Amint Átlagos Adam elment, odahajoltam Dögös Adamhez.

– Ki a fene vagy te?

– Bocsánatot kérek! A nevem Max.

– És gyakran szoktad másnak kiadni magadat?

Max a fejét ingatta.

– Én csak… ahogy elhaladtam az utcán, megláttalak a pult mellett üldögélni, és olyan gyönyörű volt a mosolyod! Idejöttem bemutatkozni, és egyértelmű volt, hogy valakire vársz. Azt hiszem, pánikba estem, hogy esetleg nem állsz szóba velem, mert nem én vagyok Adam, így belementem a játékba.

– És ha nem jött volna el a valódi Adam? A második randin is folytattad volna ezt a színjátékot?

Max végigszántott a haján.

– Ennyire előre nem gondolkoztam.

Általában feldühít, ha egy randipartnert hazugságon kapok, de hatalmas csalódás volt, hogy Max nem Adam. Csodás összhang volt közöttünk, és idejét sem tudom, mikor nevettem ennyit valakivel, akit nem sokkal azelőtt ismertem meg.

– Minden válaszod hazugság volt? Egyáltalán szereted a Csillagok háborúját?

Max védekezőn emelte fel mindkét kezét.

– Esküszöm, hogy az egyetlen hazugság a nevem volt!

Felsóhajtottam.

– Nos, Max, köszönöm a szórakoztató pillanatokat. De nem szeretném megvárakoztatni a valódi randipartneremet.

Max összevonta a szemöldökét, de bólintott és felállt.

– Nagyon örültem, hogy megismertelek! Gondolom, ostobaság lenne elkérni a számodat, ugye?

Rosszalló pillantást vetettem rá.

– Igen, így van. Szép estét, Max!

Max még néhány másodpercig bámult rám, majd kivett egy százdollárost a tárcájából, és az asztalra csúsztatta.

– Neked is szép estét, Georgia. Örültem a találkozásnak.

Max tett pár lépést, majd sarkon fordult, és visszajött. Ismét elővette a tárcáját, de most kivett belőle valamilyen jegyet, és letette elém a bárpultra.

– Szeretnélek viszontlátni! Ha a valódi randipartneredről kiderül, hogy egy seggfej, vagy meggondolod magadat, ígérem, hogy soha többé nem fogok hazudni neked. – A jegyre mutatott. – Ott leszek a Gardenben a fél nyolcas meccsen, ha esetleg adnál nekem még egy esélyt.

Őszintének tűnt, amit mondott, de én egy másik férfi miatt érkeztem ide, nem beszélve arról, hogy igazán csalódott voltam. Megráztam a fejemet.

– Nem hinném.

Max duzzogva még egyszer bólintott, majd elment. Nem volt időm mindent átgondolni, de amikor kilépett az ajtón, furcsa módon azt éreztem, valami fontosat veszítek el. Azonban amint Max eltűnt, a valódi randipartnerem ott termett mellettem; kénytelen voltam rámosolyogni.

– Elnézést kérek, ööö, még volt egy kis elintéznivalónk.

– Semmi gond – mosolygott Adam. – Örülök, hogy nem startolt rád, és nem kellett megvédenem a becsületedet. Az a fickó olyan, mint egy tank. – Valódi Adam helyet foglalt. – Rendelhetek neked még egy bort?

– Az szuper lenne, köszönöm.

– Nos… gondolom, nagy Csillagok háborúja-rajongó vagy, ugye?

– Tessék? Ja, a jelmez miatt…

– És a kis Yoda miatt – mutatott Adam a bárpultra.

Lepillantottam; Max itt felejtette a kis figuráját. Ezek szerint valóban Csillagok háborúja-rajongó, csak egy rajongó hord magánál ilyen kabalát. Legalábbis reméltem, hogy Yoda nem csupán kellék, amit akkor használ, amikor valaki másnak adja ki magát, és vadidegeneknek mesél hajmeresztő történeteket a bárpult mellett.

• • •

Valódi Adam sokat beszélt a mesterséges intelligenciáról – nagyon sokat.

A Max-féle csalódás után igyekeztem visszarázódni a normális kerékvágásba, de még mielőtt megittuk volna az első italunkat ott, a pultnál, már tudtam, hogy ez lesz az első és utolsó randink. Adam rendes, tisztességes srác volt, azonban semmiféle testi vagy lelki kapcsolat nem volt köztünk. Engem nem érdekeltek a számítógépek vagy a Bitcoin, amiért ő láthatóan rajongott, őt pedig hidegen hagyták az én hobbijaim – a túrázás, az utazás és a régi, fekete-fehér filmek. Mi több, még moziba sem szeretett járni. Ki nem imád popcornt zabálni és letolni egy extra nagy üdítőt, miközben a vetítővásznat bámulja? Nem beszélve arról, hogy amikor elmeséltem neki, mit dolgozom, kijelentette, hogy allergiás a virágokra.

Ezért mikor a pincérnő megjelent a desszertmenüvel, udvariasan elutasítottam.

– Biztos, hogy nem kérsz egy kávét, vagy valamit? – erősködött Adam.

A fejemet ingattam.

– Reggel dolgoznom kell, ha déli tizenkettő után iszom kávét, akkor egész éjjel fent leszek, de azért köszönöm.

Adam bólintott, bár láthatóan csalódott volt.

Az étterem előtt az utcán felajánlotta, hogy osztozzunk a taxin, de én alig nyolc háztömbnyire laktam, ezért kezet nyújtottam neki, így próbáltam meghatározni az este zárásának hangulatát.

– Nagyon örültem, hogy megismertelek, Adam!

– Én is. Talán… találkozhatnánk még egyszer?

Annyival könnyebb egy igazi seggfejnek megmondani, hogy nem lesz második randi! De a rendes pasikkal mindig nehezemre esett megtenni.

– Igen, lehet – vontam meg a vállamat. – Minden jót, Adam!

Április vége volt, de a hideg időjárás csak nem akarta átadni a helyét a tavasznak, és ahogy az étterem sarkán vártam, a váratlanul jött, hideg szélroham átjárta minden tagomat. Zsebre dugtam a kezemet egy kis melegségért, és valami szúrósat éreztem az ujjaimmal. Kiemeltem, hogy lássam, mi az.

Yoda.

Yoda két füle hetykén, hegyesen állt, de a bal fülén egy kis sérülés volt. Elfelejtettem, hogy zsebre dugtam, amikor Adammel a pulttól átültünk egy asztalhoz. Lepillantottam a kis figurára, és felsóhajtottam. Egek, miért nem a gazdád volt a mai randipartnerem?

Nagyon régóta nem éreztem egy férfi társaságában azt, hogy pillangók repkednek a gyomromban – azóta, hogy megismerkedtem Gabriellel. Talán ez egy jel, hogy megtaláltam Yodát a zsebemben? A jelzőlámpa váltott, én pedig gondolataimba merülve sétáltam néhány háztömböt.

Valójában mit számít, hogy Max úgy tett, mintha ő lenne Adam? Ha igazat mond, csak azért tette, hogy beszélgetésbe elegyedjünk. Lássuk be: ha odajön hozzám és bemutatkozik mint Max, nem kértem volna meg, hogy foglaljon helyet, hanem bármilyen jóképű is, udvariasan azt mondtam volna, hogy a randipartneremet várom. Úgyhogy nem különösebben hibáztathattam érte… azt hiszem.

Ahogy a Második sugárúton elhelyezkedő lakásom felé tartottam, megálltam a Huszonkilencedik és a Hetedik utca sarkán, a gyalogátkelőnél. A lámpa pirosat mutatott; várakozás közben jobbra pillantottam, és szinte elvakított egy neonfelirat fénye. Madison Square Garden. Tessék, itt egy jel – egy igazi jel. Yodával a kezemben, és hogy ott megyek el, ahol Kamu Adam van… talán ez több, mint egy jel.

Megnéztem a telefonomon a pontos időt. Húsz perccel múlt nyolc óra. Max azt mondta, fél nyolckor itt van, de biztos voltam benne, hogy egy meccs több órás is lehet. Menjek? Ne menjek?

Ajkamba haraptam, és a jelzőlámpa zöldre váltott. A gyalogosok mindkét irányból elindultak… én viszont csak álltam, és Yodát bámultam.

Francba is!

Miért is ne?

Mégis mit veszíthetek?

A legrosszabb, ami történhet, az, hogy rájövök, a kezdeti szikra kihunyt, vagy kiderül, hogy Kamu Adam notórius hazudozó. Vagy… a szikrából pont az a figyelemelterelés lehet, amire olyan nagy szükségem van. Csak akkor tudom meg, ha kipróbálom.

A férfiakkal kapcsolatos döntéseimben általában meglehetősen konzervatív vagyok – és tudjuk, hova jutottam vele. Huszonnyolc éves vagyok, munkamániás, és anyám barátnőjének rokonaival járok vakrandira. Francba is – megyek!

Amint meghoztam a döntést, alig vártam, hogy odaérjek. Szó szerint átfutottam a Madison Square Gardenbe, annak ellenére, hogy magas sarkút viseltem. Odabent megmutattam a bejáratnál álló jegyszedőnek a jegyemet, aki a helyemhez kísért.

Ahogy lefelé lépkedtem a stadion lépcsőin, körülnézve láttam, hogy igencsak túlöltöztem; a legtöbb ember farmert és pulóvert viselt, sőt, pár félmeztelen, festett felsőtestű pasit is láttam, rajtam viszont krémszínű selyemblúz, piros ceruzaszoknya és a kedvenc Valentino telitalpú cipőm volt. Szerencse, hogy Max is kiöltözött.

Mielőtt átadtam a jegyszedőnek a jegyet, nem is néztem meg, melyik sorba szól, de jó helyre szólhatott, mert egyre lejjebb és lejjebb mentünk, a jég felé. Amikor a legelső sorhoz értünk, a jegyszedő kinyújtotta a karját.

– Parancsoljon. A második szék az öné.

– Hű, első sor, pont középen!

A jegyszedő elmosolyodott.

– A jégkorongban középvonalnak hívjuk.

– Ó… értem.

Azonban a mellettem lévő szék üresen állt, Maxet sehol nem láttam.

– Esetleg nem látta, hogy ki ül a mellettem lévő széken? – kérdeztem.

A jegyszedő vállat vont.

– Nem vagyok teljesen biztos benne, de azt hiszem, az illető még nem érkezett meg. Jó szórakozást, kisasszony!

Miután a jegyszedő elment, lepillantottam a két, üres székre. Erre az eshetőségre nem gondoltam: eszembe sem jutott, hogy becsaphatnak. Igazából becsapásnak számít-e, ha a másik személy azt sem tudja, hogy eljössz? Nem voltam teljesen biztos benne, de itt voltam, úgyhogy ezzel az erővel le is ülhetek, és megvárhatom, hogy Max felbukkan-e. Azt mondta, dolgoznia kell, tehát lehet, hogy csak késik. Vagy talán már itt is van, csak kiment a mosdóba, vagy sörért áll sorban.

A másik oldalamon egy nő ült; ahogy elhelyezkedtem, rám mosolygott.

– Helló! Yearwoodot nézed? Ma úgy megy előre, akár egy isten, már két gólt is lőtt! Kár, hogy valószínűleg a következő szezonra a klub nem tudja megtartani.

A fejemet ingattam.

– Ó, nem, igazából találkozóm van valakivel. Még sosem voltam igazi hokimeccsen.

Ahogy ezt kimondtam, két játékos csapódott neki az üvegnek, pont előttem. Összerezzentem, és ahogy a két srác elkorizott, a mellettem ülő nő felkacagott.

– Ez gyakran előfordul; majd megszokod. Egyébként Jenna vagyok – nyújtotta felém a kezét. – Tomasso a férjem – mutatott a pályára. – A tizenkettes mezben.

– Ó, hű! Azt hiszem, a megfelelő ember mellé ültem le így, hogy ez az első hokimeccsem! – A szívemre tettem a kezem. – Georgia vagyok.

– Ha bármire kíváncsi vagy, Georgia, szívesen elmagyarázom.

A következő húsz percben igyekeztem a meccsre figyelni, de folyton körbe-körbenéztem, hátha megpillantom Maxet lefelé jönni a lépcsőn, de sajnos ez nem történt meg. Kilenc órakor már meglehetősen egyértelmű volt, hogy csak az időmet vesztegetem. Mivel másnap kora reggel megbeszélésem volt, úgy döntöttem, zárom az estét. Az óra szerint alig egy perc volt vissza a második harmadból, így úgy gondoltam, kivárom a végét, hogy ne álljam el senki elől a kilátást, ahogy felgyalogolok a lépcsőn a kijárat felé. A hokirajongókat láthatóan teljesen lenyűgözte a meccs.

Amikor kilenc másodperc volt vissza, az egyik játékos lőtt egy gólt, és az egész stadion őrjöngésben tört ki. Mindenki felugrott a helyéről, ezért én is így tettem, de kapva kaptam az alkalmon, felvettem a blézeremet, és odaszóltam a mellettem ülő nőnek:

– Azt hiszem, a randipartnerem nem jön el, úgyhogy elindulok haza. Jó éjszakát!

De ahogy megfordultam, valami a hatalmas kivetítő felé vonzotta a tekintetemet. Az a játékos, aki gólt lőtt, örömében a levegőbe emelte az ütőjét, néhány csapattársa pedig játékosan megveregette a sisakját. A sisak takarta az arca nagy részét, de az a szem… Ismerem azt a szemet. A játékos kivette a fogvédőjét, a levegőbe bokszolt, majd belemosolygott a kamerába.

Gödröcskék.

Jó nagy gödröcskék.

Tágra nyílt szemmel bámultam rá.

Nem… Az nem lehet!

Továbbra is tátott szájjal néztem az óriási kijelzőt, míg a kamera végül átsvenkelt valaki másra.

A mellettem ülő nő abbahagyta az éljenzést.

– Látod? Mondtam én, hogy ezerrel pörög! Ha ez az első meccsed, nagyon jól választottál! Egyetlen harmad alatt nem sűrűn lehet látni három gólt egyetlen játékostól. Ez Yearwood eddigi legjobb szezonja. Kár, hogy a csapatnak viszont nem.

– Yearwood? Ő az, aki az imént gólt lőtt?

Jenna a kérdésem hallatán felkacagott.

– Igen. Ő a csapatkapitány, és vitathatatlanul a legjobb játékos az NHL-ben. Egyértelmű, miért Szépfiú a beceneve.

– Mi a keresztneve?

– Max. Azt hittem, ismered, mert az ő egyik foglalt helyén ülsz.

• • •

– Helló, Szépfiú! Keresel valakit?

Max lépett ki az öltözőből, jobbra, majd balra tekintett, de először nem vett észre, ahogy ott ültem a bejárattal szemben, a padon. Amikor azonban megpillantott, elmosolyodott, és ahogy elindult felém, az egész arca ragyogni kezdett. Tudta, hogy láttam a meccset. A második harmad vége után odakorizott, ahol én ültem, és játékosan rácsapott az üvegfalra. Azonban nem tudta, hogy a mellettem ülő Jenna átengedte nekem a mindenhová bejárást biztosító jegyét, hogy le tudjak jönni az öltözőhöz, és találkozhassak vele a meccs után.

– Megvártál…

A zsebembe nyúltam, és kihúztam Yodát, majd a tenyerembe helyezve átnyújtottam.

– Ezt muszáj volt visszaadnom, azt mondtad, babonás vagy.

Max elvette, és visszasüllyesztette a zakója zsebébe, majd ujjait az enyémbe fonta.

– Az vagyok. Ez volt a karrierem legjobb meccse, úgyhogy tudod, hogy mostantól hol van Yoda helye minden meccs előtt?

– Hol?

– A csajom kabátzsebében, aki a foglalt helyemen ül.

– Ó, most már a csajod vagyok?

Max magasra emelte összekulcsolt kezünket.

– Talán még nem, de fiatal az éjszaka.

– Ööö… Mindjárt tizenegy óra, nekem pedig reggel dolgoznom kell.

Max belenézett a szemembe, bennem pedig hihetetlen érzések kezdtek kavarogni. Összekulcsolt kezünket az ajkához emelte, és megcsókolta a kézfejemet.

– Örülök, hogy eljöttél – mondta. – Nem voltam biztos benne, hogy itt leszel.

– Tényleg? – tudakoltam félrehajtott fejjel. – Mert valamilyen okból olyan érzésem van, hogy mindig megszerzed, amit akarsz.

– Ez szerinted rossz? Talán azért van, mert olyan ember vagyok, akit nem lehet könnyen eltéríteni a szándékától. Nem bánom, ha kicsit meg kell dolgoznom valamiért.

– Áruld el, keményen meg kellett dolgoznod azért a lányért, akivel pár hete lefeküdtél?

Max felnevetett, és megrázta a fejét.

– Te igazi istenátka vagy, tudsz róla?

– És ha azt mondanám, nem fekszem le veled, mert kedves dolgokat mondasz?

Max szemöldöke a magasba szaladt.

– Soha?

Felnevettem.

– Tudod, hogy értem.

– Semmi gond. Nekem nem sürgős. Egy italt azért megiszol velem?

Elmosolyodtam.

– Egyet, mert holnap korán kell kelnem.

– Rendben; elfogadom, amit kapok. – Egyik karját a vállamra tette, és elindultunk. – Bár figyelmeztetlek: mindegy, melyik kijáraton megyünk ki, páran várni fognak rám, hogy autogramot adjak. Nem szép dolog csalódást okozni nekik, ezért lehet, hogy egy kis időbe telik majd, mire kijutunk innen.

Tetszett, hogy leáll beszélgetni a rajongóival.

– Rendben.

Abban a pillanatban, hogy kiléptünk, az emberek kiabálni kezdték Max nevét, és nem csak páran voltak. A biztonságiak kétoldalról körbevettek minket, Max pedig újra és újra lefirkantotta a nevét. Néhány rajongó szelfit kért, Max pedig odahajolt, és belemosolygott a kamerába; azok a gödröcskék még elég sokszor megjelentek. Néhányan biztosították soha el nem múló szerelmükről, mások pedig a mai meccsről érdeklődtek. Max jókedvűen válaszolgatott mindenkinek. Majdnem fél órába telt, mire a sor elfogyott; a vége felé egy nagyjából tizennyolc év körüli fiú felém biccentett, miközben Max autogramot adott neki.

– Ő a barátnőd? Dögös!

Max figyelmeztetően pillantott a srácra, keze megállt írás közben.

– Hé, vigyázz a szádra! Légy tisztelettel a nők iránt! Főleg ez iránt a nő iránt. Lehet, hogy ő a leendő Mrs. Yearwood – villant rám Max tekintete. – Csak még nem tudja.