A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Willow Winters: Endless (Merciless #4), 2018

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Miattad bízom (Julia és Mason 1.), 2021

Miattad remélek (Julia és Mason 2.), 2021

Érted küzdök (Kat és Evan 1.), 2021

Érted élek (Kat és Evan 2.), 2021

Könyörtelen (A bűn szívében 1.), 2022

Szívtelen (A bűn szívében 2.), 2022

Féktelen (A bűn szívében 3.), 2022

Fordította VARGA CSABA

Copyright © 2018. Endless by Willow Winters

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Pásztor Csaba

Modellek: Csarnai István, Tóth Tamara

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Balázs Piros

Tördelés: Takács László

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-16-6

A nagyanyám szokott írogatni. Arról álmodott, hogy egy szép napon kiadják a történeteit, ám sajnálatos módon erre sohasem került sor. Akkor régen más volt a világ.

Bár a nagymamám már nincsen velünk, mindig velem marad a szívemben, sőt a műveimben. Beleszőttem a történeteimbe mindazt, amire emlékszem vele kapcsolatban, és azt remélem, hogy te, kedves Olvasó is megszeretted őt, bár sohasem találkozhattál vele. Olyan jó volna, ha a nagymamám büszke lenne rám, ha esetleg láthatna ma!

Akiket szeretünk, azok sohasem hagynak magunkra minket.

Nagyikám, ezt a könyvet neked írtam.

Szeretlek.

PROLÓGUS

Aria

Csak a fényképek miatt tudom, hogyan nézett ki Tyler. Csakhogy már azelőtt is tudtam, hogy ennek a fiúnak valami köze lehet Carterhez, mielőtt először megpillantottam volna az álmomban. A Cross fivérek mind hasonlítanak egymásra. Az álmomban Tyler alaposan megnézett magának, és sötét szemével majdnem átdöfött, pedig egy kék és fehér színű mező túlsó oldalán állt.

Félnem kellett volna, hiszen jól tudtam, semmi keresnivalóm sincs itt, ebben az álombeli mesebeli országban, ám ekkor felfigyeltem a szája sarkában megbúvó barátságos mosolyra. Kedves volt és aranyos. Szívélyes. Együttérzően nézett rám a virágok közül, ám a szavai nyersen csengtek.

– Hazudott neked – mondta nyugodtan. Az arcomra alighanem kiült az értetlenség, miközben a belém hasító félelemtől jéggé dermedtem.

Csak ekkor hallottam meg az anyám. A hangjáról azonnal felismertem, hiszen nekünk kettőnknek teljesen egyformán csengett a hangunk. Ahogy keresztülsétált a sűrű fűvel borított mezőn, halk, sustorgó neszt hallottam jobb kéz felől. Anyám neve azért könyörgött, hogy mondjam ki hangosan. Érdesen szakadt fel a torkomból, de a számat már némán hagyta el. A testem elöntötte a vágy, hogy odamenjek, hogy közelebb kerülhessek hozzá, miközben ő lassan távolodott tőlem. A lábam azonban nem mozdult.

E hely rabja lettem, miközben ők valahol másutt közelebb kerültek egymáshoz. Továbbra is hozzám beszéltek, engem néztek. Mintha tisztában lettek volna azzal, hogy ott vagyok, dacára annak, hogy valami miatt kénytelen voltam némán és mozdulatlanul bámulni őket.

A szemem sarkából előbukkanó forró könnyek legördültek az arcomon.

Az apám mindig is az anyám szépségét magasztalta és én jól tudom, hogy igazat beszélt, ám az álmaimban a női alak idősebb volt annál, mint amire a valóságból emlékeztem. A múló évek azonban kegyesen bántak vele.

Megpróbáltam ismét megszólítani, miközben nem törődtem a fiúval, a rég elhunyt Tyler Cross-szal.

– Sosem hazudtam – bizonygatta az anyám, ami után csak annyit éreztem, hogy szavaitól megnyugszik a lelkem. Nagyon régóta nem hallottam a hangját.

Túlságosan régóta.

Remegett a kezem azért, hogy megérintsem, és utána újra érezhessem az ölelését. Iszonyúan vágytam arra, hogy magához szorítson és elakadó lélegzettel elképzeltem, hogy odajön hozzám, ha már én nem tudok közelebb menni hozzá.

Nem jött ide.

Mogyorózöld szemében fájdalom izzott, amikor ezt suttogta:

– Sosem hazudtam neki.

A könyörtelen szél elhozta hozzám a hangját a mező fölött.

Mintha az ég csak erre a végszóra várt volna. Elsötétedett és kettészakította egy száraz villanás.

– Szeretted valaha is? – kérdezte a fiú felnézve anyámra. – Ebben az egészben… szeretted őt valaha is?

Ezt tudakolta az anyámtól, én pedig egyből dühbe gurultam. Szavak tódultak ki a számon, ám aztán némán megdermedtek a levegőben. Még szép, hogy szeretett! Egy anya mindig szereti a gyermekeit.

Bár egyetlen hangos szó sem hagyta el az ajkam, ők mégis mind a ketten meghallottak, rám néztek, megítélték néma megjegyzésem, ám a válaszukra hiába vártam. Minden alkalommal, amikor visszatér ez az álom, más és más dolgot mondok nekik.

Ők viszont sosem adnak választ.

– Még szép, hogy szerettem… Ma is azt teszem – mondta az anyám bánatos hangon. – Hiszen meghaltam érte.

Világosan és érthetően beszélt, bár a hangjából kihallatszódott a fájdalom. Csakhogy Tyler arcán még jobban elmélyültek a kínok és csak a fejét rázta.

Anyám lehajtotta a fejét, félresimította a haját az arca elől, és egy kecses mozdulattal letörölte a könnyeket a szeme alól. A csillogó könnycseppek miatt még élesebben ragyogott a szeme, és a tekintete azért könyörgött, hogy enyhítsek a kínjain.

Hangosan, fájdalommal eltelve zokogtam. Közben azért imádkoztam, hogy anyám valahogy megértse, mennyire szeretem. Iszonyúan hiányzik.

Mindez azonban semmit sem változtat azon, ami ezután fog történni.

Amikor a fejünk fölött elered az eső a sötétszürke égboltból és könyörtelenül lecsapnak ránk a cseppjei, a látomásom egyes részei úgy roggyannak meg, mint egy vízbe mártott festmény. Elkenődnek és megfutnak a színek, mielőtt teljesen eltűnnének az immár üres vászonról. Semmi sem maradt meg. Csupán a hangjukat hallom, ahogy veszekednek. Arról beszélnek, hogy anyám mit gyűlölt és mit szeretett, illetve hogy igazából mi számított a halála éjszakáján. Meg azon a másik éjszakán… Amikor megváltoztatta a sorsunkat. Anyám azt üvölti, hogy miattam halt meg. A gyónásából azonban kiérződik a haragja is, ami miatt láng lobban az ereimben.

Az utolsó dolog, amit minden egyes alkalommal még meghallok, mielőtt sikítva felébrednék, az nem más, mint a motyogása:

– Ostoba dolgokat teszünk azok kedvéért, akiket szeretünk.

Nem számít, hány év telt el, a rémálom nem hajlandó távozni.

Első alkalommal még a cellámban éltem át. Hosszú évekkel ezelőtt, akkor, amikor Carter, a szerelmem először a magáévá tett. A látomások azonban dacoltak az idő múlásával és beleivódtak a lelkembe.

1. FEJEZET

Aria

– Ne sikoltozz!

A torkomban dobog a szívem és a rám törő félelem lebénítja a testemet. Bár jól hallom a hangot, mégsem engedelmeskedem neki.

A sikolyom elfojtja hatalmas tenyere, és ahogy erősebben magához szorít, nekinyom kemény mellkasának, erőteljes ujja belenyomódik a bőrömbe.

Hangjának zengése elcsitít, de közben azért rugdalózom és a fejemet tehetetlenül újra és újra nekicsapom kemény mellizmának. Kezdek megnyugodni, hiszen ezt a hangot már hallottam korábban.

Daniel.

A testem lassan ellazul, bár a lábam annyira gyenge, hogy majdnem összeesek. Továbbra is adrenalin lüktet az ereimben, ám most már a tudatom is felfogja, ki áll mögöttem. Ki az, aki az előbb megragadott és magához szorított.

Csak Daniel.

– Ne sikoltozz! – ismétli meg. Az ajka egész közel ér a fülemhez. Annyira, hogy forró lehelete megcsiklandozza a nyakam és emiatt libabőrös lesz a vállam. Túl közel van hozzám. Nem egyszerűen csak meglepett, hanem kibaszottul rám is ijesztett.

Csak vonakodva engedem el az alkarját. Jól tudom, hegyes körmöm mélyen a bőrébe hasított. Csupa vér vagyok és a sok sebhelyem miatt fájdalom kínoz. Nem is volt annyira rossz az a tompultság, meg hogy annyira zsibbadttá váltam, miután rengeteg dolog történt velem.

Csak ezek után lazul a szorítása. Lassan elém áll, ám az egyik kezével még mindig fogja a csuklóm.

– Te meg mit művelsz? – törnek elő belőlem a szavak, ám Daniel nem válaszol. Miközben ádázul dübörög a szívem, ez a férfi csupán alaposan szemügyre vesz és megvizsgálja az arckifejezésem. Az éjszakai levegő hidegebbnek tűnik, és minden sokkal sötétebb annál, mint amilyen alig egy pillanattal ezelőtt volt.

Daniel körülnéz, majd rám pillant és megkérdezi:

– El akartál szökni?

Bármi mást kérdezett volna tőlem, egészen biztosan nem fogott volna el olyan erős lelkiismeret-furdalás, mint ezért a kérdésért. Persze eszem ágában sincs bevallani. Elfog a rosszullét, amikor arra gondolok, hogy Eli holtan fekszik a földön a hátunk mögött, Addison az emeleten rejtőzködik mindazon dolgok miatt, amik az előbb történtek, én pedig arra gondoltam, hogy lelépek innen. Elszökhettem volna. Leléphettem volna, magam után hagyva ezt az egészet, mint egy iszonyatos rémálmot!

Komolyan megfontoltam ezt a lehetőséget.

– Nem – felelem suttogva. Vajon igazat mondok, vagy hazudok? Ahogy ott állok a biztonságos ház nyitott ajtajában, az esti levegő végigsimítja csupasz bőrömet. Az éjszaka pontosan olyan sötét és könyörtelen, mint Daniel tekintete. Nem bírok farkasszemet nézni vele, mert jól tudom, hogy az arcomon nyitott könyvként olvashatók az érzelmeim.

Aprót lépek hátra, amikor belém hasít a fájdalom a talpamban tátongó kis vágott sebből. Semmiség az egész. Csak egy apróság ahhoz képest, ami történt. Nem számít a sok vágott sebhely, melyeket a szétlőtt ablakokból alázáporozó üvegszilánkok metszettek a bőrömbe.

Kitört a háború. Bár a fegyverek fülsiketítő dörgése olyan gyorsan elmúlt, ahogy felhangzott, a gyilkolás éppencsak hogy elkezdődött.

– Mi történt?

Miközben felteszem a kérdést, a nyers fájdalom jól tetten érhető minden elsuttogott szavamban.

– Carter? – kérdezem és elkerekedő szemmel Daniel pillantását keresem. Ellágyuló tekintetét látva még hozzáteszem. – Mi van az apámmal?

– Az apád nem jött ide. Nikolai sem.

Őszintén válaszol. Nem is próbálja meg eltitkolni, mire gondol, miközben az arcomat fürkészi.

Mielőtt újra megérezhetném a veszteséggel járó, a szívemet érzéketlenné tévő már jól ismert fájdalmat, Daniel megszólal:

– Carter jól van. Talvery emberei csapdába estek úton idefele. Több eszük is lehetett volna.

Talvery emberei.

Azok a katonák, akikhez hűségesnek kellett volna lennem. A szövetségeseim. Nem tudom, mit érezzek, de már azt sem fogom fel, kik az ellenségeim. Csak annyit szeretnék, hogy véget érjen ez az egész.

Csak ekkor döbbenek rá, hogy visszafojtottam a lélegzetem. Kinyílik a szám, kifújom a levegőt, nekidőlök az ajtófélfának és hagyom, hogy a hűs szellő végigsimítsa az arcom. A szám azonban kiszáradt, kavarognak bennem a szavak és az érzelmek, ráadásul mindezek egyszerre próbálnak meg elmenekülni.

– Hányan…? – próbálok meg feltenni egy kérdést, de nem tudom befejezni elszoruló torkom miatt. Hányan haltak meg ma éjjel?

– Sokan – válaszolja Daniel, mire újra a tekintetét keresem, de nem érem be ennyivel. – Többtucatnyian, Aria.

Megmarkolom a pizsamafelsőm gallérját, összegyűröm a szövetet, a mellemhez szorítom és közben olyan jó lenne, ha megszabadulhatnék a fájdalomtól! A kín azonban velem marad, sőt minden szívdobbanással csak növekszik.

Nem fogok bőgni, bár a lelkem egy része csakis arra vágyik, hogy gyászoljon. Kudarcot vallottam. Ez a puszta gondolat is elegendő ahhoz, hogy az agyam legmélyén sziszegve megszólaljon egy gúnyos hang: nem mintha egy pillanatig is elég erős lettél volna ahhoz, hogy véget vess mindennek.

– Itt akarsz hagyni minket? – kérdezi Daniel. A szavaira összpontosítok, mert azt remélem, hogy a szökés lehetőségére koncentrálva már nem a szörnyűségeken fog járni az eszem. Nem kínzom majd magam az áruláson és a gyászon rágódva.

Kinyílik a szám, de egyetlen szó sem tör elő belőle. Legalábbis először. Daniel ismét a hátam mögé pillant, a tekintete végigsiklik a folyosón és szemügyre veszi a tágas épület bejárati ajtaját. Arra vár, hogy felbukkanjon valaki. Ösztönösen megérzem, hogy kettőnk beszélgetésének még azelőtt véget kell érnie, hogy az az illető ideérjen.

– Nem tudom – válaszolom őszintén, mire Daniel visszafordul felém.

– Hazamehetsz. Gondoskodni fogok arról, hogy biztonságban odaérj, vagy visszajöhetsz velünk. – Olyan választási lehetőséget tár elém, ami miatt heteken át szenvedtem. – Semmilyen más módon nem hagynálak itt, Aria.

– Carter… Ő tudni fogja, hogy te…

– Azt hiszi, hogy nyom nélkül eltűntél. Hogy a családod visszavitt… Vagy még szörnyűbb sors várt rád.

– Ezek nem az apám katonái voltak! – Vadul megrázom a fejem, hiszen nyilvánvaló, hogy Daniel a fenti hulláról beszél. Az értésére akarom adni, hogy annak semmi köze sincs az apámhoz. – Az az alak mind a kettőnket meg akart ölni. Addisont és engem is. Csakhogy én nem ismerem. Nem tudom, kicsoda, fogalmam sincs arról, ki a fene, de arról sem, mi történik itt. Az viszont biztos, hogy nem az apám küldte!

Közelebb lépek Danielhez, megkapaszkodom a zakójában, ő pedig hagyja, sőt viszonozza a gesztust és ismét magához ölel.

– Ez nem számít. Nem ez a lényeg. – Korábban még sosem hallottam, hogy ilyen nyersen és türelmetlenül beszélt volna. Leengedem a kezem, kicsivel hátrébb lépek, ő meg így folytatja: – Ebben a pillanatban Carter azt hiszi, hogy valaki elrabolt tőle. Én viszont ki tudlak juttatni innen, messzire ettől az egésztől, ha ez az, amit akarsz.

Nyel egy nagyot. Amikor arra gondolok, hogy elhagyhatnám Cartert, a vér olyan erővel dübörög a fülemben, hogy teljesen elnyomja az éjszaka hangjait.

– Lehetővé tennéd, hogy elmenjek?

Bumm!

A szívem hatalmasat dobban a mellkasomban, én viszont nem tudom eldönteni, pontosan mi okból választotta ezt a pillanatot arra, hogy a tudtomra adja, még mindig létezik. Talán a reménytől zakatol ennyire, vagy mert megriasztotta a távozás gondolata.

Daniel biccent, majd így folytatja:

– Elmehetsz innen. Vissza a családodhoz, vagy oda, ahová szeretnél. Szabad vagy, Aria. Én… – Elakad a szava, nem tudja befejezni a mondatot, oldalra fordul, eltakarja az arcát és csak nagy nehezen néz vissza rám. – Tudom, hogy mennyire elfajult a viszonyod Carterrel, és én…

Ismét elcsuklik a hangja, nyel egyet, elveszi a kezét az arca elől és a szemembe néz. Látja, hogy szenvedek, hogy kínok gyötörnek; mindez visszatükröződik sötét szemében.

– Elmehetsz, vagy maradhatsz.

2. FEJEZET

Carter

Kibaszottul lelassult az idő múlása. Sietnék vissza Sebastian házába… Elviselhetetlenül lomhának érzem azt is, ahogy a kocsi kerekei forognak. Hiába próbálom megőrizni a józan eszem utolsó kis darabkáit, pedig tudom, hogy odaérve megnézhetem a biztonsági rendszer kameráinak felvételeit, és arra támaszkodva, amit látok, megtudok valamit Ariáról. A kezemben szorongatott telefont az a veszély fenyegeti, hogy szilánkokra hasad, amikor megérkezve növekvő aggodalommal eltelve felrohanok a lépcsőn. A teljes szétesés veszélye fenyeget azóta, hogy Aria eltűnéséről értesültem. Megtörténhet, hogy szilánkokra hasadok és elnyel a feneketlen mélység, mert csakis így tudnék megszabadulni a belsőmet marcangoló feszültségtől és fájdalomtól. Szenvedek, ha arra gondolok, hogy esetleg elveszíthetem.

– Hol vannak a képernyők?

Nem leplezem, mennyire dühös vagyok, miközben feltépem a második ajtót is. Jase ott rohan mellettem. Csak nagy nehezen tudja tartani a tempót. Mielőtt elkezdhetnék üvöltözni az itt lévő embereimmel, hogy mutassák meg végre azokat a kibaszott felvételeket, váratlanul megbotlom valamiben. Megtántorodom, és kis híján elesek.

Eli!

A kurva életbe!

Nem kapok levegőt, végigvágtázik rajtam a rosszullét. Odaguggolok Eli mellé és két ujjal megpróbálom kitapintani a nyaki pulzusát. Jéghideg a bőre. Olyan jó volna, ha érezném a vére lüktetését! Eltelik egy másodperc, fájdalmas ez a várakozás. Még egy másodperc, de semmit sem érzek. Egyszerűen képtelen vagyok elviselni, hogy ilyen magas árat kell fizetnem ezért a háborúért. Én döntöttem úgy, hogy harcba szállok.

Mindent Aria kedvéért tettem.

Eli halott.

A csukott szemű holttest körül tócsába gyűlt a vér. Jase kénytelen a vöröslő folyadékba lépni, hogy el tudjak menni mellette. Arrébb is vértől mocskos a padló. Összenézünk, amikor néhány emberünk lép be mögöttünk a szobába.

– Vigyétek haza – parancsolom színtelen hangon. Semmit sem sejthetnek arról, hogy milyen érzelmek tombolnak bennem.

Önuralom.

Eli halála arra figyelmeztet, hogy most a korábbinál is határozottabban kell viselkednem. Hiányozni fog nekünk és meggyászoljuk, ám maga Eli is arra hívná fel a figyelmem, hogy ebben a pillanatban inkább a bosszúállásra összpontosítsak.

– Odakint van – mondja Jase, és egy pillanatig fogalmam sincs arról, mégis miről beszél. Csakhogy amikor a vállam fölött hátranézek, megpillantom Ariát. A szél belekap a hajába, a tincsei nem takarják el a vállát, elém tárul meztelen bőre, és akkor a lány rám pillant.

Itt van. Nem esett baja. Egy elképesztően rövid pillanatig teljesen átadom magam a megkönnyebbülésnek.

Továbbra is az enyém.

Aria gyönyörű, mogyorózöld szemében a fájdalom és a bánat keveréke ragyog. Nyoma sincs a megkönnyebbülésnek, pedig azóta, hogy értesültem az eltűnéséről, pontosan erre az érzelemre számítottam.

– Itt van!

Ez a két szó teljesen magától tör elő a számból. Suttogva ejtem ki a szavakat, miközben lassan felállok.

– Carter?

Miközben odasietek hozzájuk, Daniel kiáltása tölti be a folyosót. Odalép a lány elé, ám én továbbra is csak Aria arcát látom magam előtt. Szaporábban lépdelek, és közben nem merem levenni a tekintetem a szeméről.

– Hol voltál?

A szívem fájdalmasan lüktet a mellkasomban, miközben félresöpröm magam elől Danielt, megragadom Ariát a vállánál, behúzom a házba és becsapom magunk után az ajtót.

Eléggé lassan mozdul meg, ám ezzel cseppet sem törődöm. Mi a fene járhat a fejében? A nyitott ajtón át bármikor ránk törhetnek.

– Neked teljesen elment az eszed?! – kérdezem vadul és mérgesen. Dühbe gurulok, amiért Aria veszélybe sodorta magát és ilyen kibaszottul ostoba módon viselkedett.

– Engedj el! – förmed rám és ellök magától. Mindenki szeme láttára úgy mered rám, mintha én lennék az ellenség. Mintha egyedül engem terhelne felelősség a bensőmet romba döntő kavargó zűrzavar miatt!

Elönt a tompaság hulláma, Ariát bámulom, miközben ő valamennyiünket szemügyre vesz.

Átkarolja magát, és a hátam mögött álló embereimre pillant. Csak most döbbenek rá, mi az, ami ennyire felkeltette a figyelmét.

A vér.

Mindenütt vérfoltok. Átáztatta a nadrágok térdét, miközben a harcosaim a földön kuporogva várták az újabb ellenségeket, hogy végezzenek velük. Vér fröccsent az ingükre is. A tekintetem ekkor a saját két kezemen állapodik meg. Bemocskolta Aria rokonainak kiöntött vére.

– Nem próbáltam megszökni… – tör elő Ariából, de aztán elakad a szava és hangosan nyel egyet.

Nem siet oda hozzám.

Nem akar magához ölelni.

Csupán Elire pillant és elsápad.

Csak akkor döbbenek rá a valóságra, amikor az öcsémre nézek, meg a mögöttem álló embereinkre és a lépcsőn lassan lefelé közeledő Addisonra.

Aria továbbra is az ellenségem. Nem áll az oldalamon. Nem számít, milyen nagyon szeretném, hogy velem legyen.

Ez a háború elszakít tőle.

A tekintetével végigsimítja az öltönyömet. Gondosan megvizsgálja az összes rám fröccsent vérfoltot. Azoknak az embereknek a vérét, akiket éppen az előbb öltem meg.

Bárcsak tudnám, hogy mi jár a fejében! Olyan jó lenne, ha sejteném, mit tegyek!

Aria még erősebben átöleli magát, és amikor rám néz, szinte fojtogatóvá válik a csend.

A némaságot csupán a lépcső recsegése töri meg, miközben Addison csendben odamegy Danielhez.

– Nem próbáltam megszökni – mondja újra Aria. Úgy tűnik, megbánás cseng a szavaiban.

Nem tudom, higgyek-e neki vagy sem. Ugyanakkor mégis nyilvánvaló, milyen érzelem kerít hatalmába. Elárult! Cserben hagyott az a nő, akit szeretek, mégpedig a háború kellős közepén, a fivéreim és a hadseregem szeme láttára.

Aki egyszer elárul, az újra meg fogja tenni.

Korábban azt hittem, amikor majd ott állok előtte, egyből odafut hozzám. Pontosan úgy fog hozzám bújni, mint ahogy én szeretnék hozzásimulni.

Könyörtelen és egyértelmű a kettőnk közötti ridegség. Súlyos hibát követtem el. Ez a lány olyan, mint egy kábítószer, aminek a rabja vagyok. Veszélybe került miatta mindaz, amiért szinte az egész életemben küzdöttem. Ez a tény még sosem volt ennyire nyilvánvaló, mint ebben a pillanatban.

Minden sokkal egyszerűbb volna, ha nem lennének ilyen érzelmeim Aria iránt. Ez a nő a családját választotta helyettem. Na de mégis mi okból döntött volna úgy, hogy mellénk áll a sajátjai helyett? Fogalmam sincs róla, miként szerethettem bele.

Súlyos hibát követtem el.

Ebben a pillanatban azonban újra emlékeztetem magam arra, hogy ki vagyok.

Egy olyan könyörtelen férfi, aki mindent eltávolít Aria életéből. Az apja miatt teszem ezt, meg azért, amilyen hatással majd az öreg megsemmisítése lesz a lányra.

Csakhogy nem ilyen végkifejletre számítottam. A megmentője, a fehér lovon ülő királyfi akartam lenni. Ehelyett én vagyok a kibaszott szörnyeteg!

Még sosem éreztem ennyire élettelennek magam. Ennek is Aria az oka. Vagyis inkább az, hogy milyen nagyon kellett nekem. Készen álltam arra, hogy a következményeket semmibe véve kirobbantsam a háborút. Eli miattam halt meg.

– Bárki is próbálta meg kiiktatni a lányokat, jól tudta, hogy Aria apja ma este megtámad minket.

Elég hangosan beszélek ahhoz, hogy mindenki hallhassa. Aria megtorpan.

A fájdalom bekúszik a gyomromba, egyre magasabbra emelkedik, míg már a torkomban érzem.

– Most azonnal meg akarom nézni a biztonsági kamerák felvételeit.

Két emberem futva elindul a pincébe vezető lépcső felé.

– Biztonságos a házunk? – kérdezem Danieltől. Az öcsém habozik, nem válaszol, összeszűkül a szeme és a tekintete ide-oda táncol köztem és Aria között.

Ezer szónál is többet mond el, amit a szemében látok. Daniel azért könyörög, hogy ne legyek az a férfi, akivé a kényszer hatására váltam. Csakhogy kettőnk közül az én vállamra nehezedik a teher, nem az övére.

Neki ott van Addison.

Nekem nincs senkim. Ez a helyzet csak akkor változik meg, ha Aria magára marad, és csak én leszek ott neki. És még akkor is…

Daniel végül bólint.

– Elég biztonságos ahhoz, hogy visszatérjünk oda, de a rendbehozatala hetekig is eltarthat, vagy éppen még tovább.

– Minden ember térjen vissza oda – mondom az öcsémnek, majd Jase és a többi katonám szemébe nézek. – Hozzátok rendbe a károkat, amiket Aria apja okozott.