A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Heart of the Devil (Forge Trilogy #3), 2021

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy-trilógia 1–3., 2017–2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Mr. Mount bűnös élete 1–3., 2018–2019

Kísértés 1–3., 2019–2020

Bűn-sorozat 1–3., 2020–2021

Legenda-sorozat 1–3., 2021

Magnolia tánca 1–2., 2021–2022

Ördögi egyezség (Forge-sorozat 1.), 2022

Ördögi szerencse (Forge-sorozat 2.), 2022

Copyright © Meghan March, 2019

All rights reserved.

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: Takács László

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-26-2

1. fejezet

Forge

Tíz évvel korábban

– Ez mi a franc volt?!

Az irodám plafonig érő ablakának olyan hangosan zörgött az üvege, hogy azt hittem, betörik. Felugrottam az íróasztal mellől, és az ablakhoz rohantam, ahonnan láttam, ahogy egy hatalmas tűzgolyó robban félúton Isaac szigete és Ibiza között.

Tűz a vízen. Minden kapitány legszörnyűbb rémálma, és az, amit most láttam, villámgyorsan terjedt.

A sűrűn gomolygó füstön át felismertem egy vörös hajótestet. Az ütközésben részt vevő másik hajót nem láttam az egyre magasabbra csapó lángoktól.

A francba!

Kirohantam az irodából, felkaptam a kulcsot Isaac tágas konyhájában a pultról, és a sziklába vágott lépcsősorhoz futottam, ami a kikötőbe vezetett.

Munka közben nem figyeltem az idő múlását, fogalmam sem volt, mikor ment el Isaac. A kis halászbárkájával indult halat fogni a születésnapi ebédjéhez, mert szerinte ennél szórakoztatóbb kikapcsolódással nem is tölthetné a napot. Vele akartam menni, de közbejött egy nagyon fontos hívás.

Afrika partjainál kalózok ólálkodtak Isaac hajói körül. Isaac rám kacsintott, és megbízott a feladattal, hogy intézkedjek.

– Már rég meg tudsz birkózni egy ilyen üggyel. Ezért fogom rád hagyni az egész vagyonomat és a flottámat. A Jóisten okkal küldött a hajómra. Te vagy az utódom, Jericho.

Az emlék elhalványult, ahogy a kikötőben a kis hajóhoz rohantam. Egyszerű jármű volt, többnyire arra használtuk, hogy elhozzuk vele a készleteinket Ibizáról, de most jó lesz arra, hogy hamar a baleset színhelyére érjek, és segítsek a túlélőknek, bármi is történt.

Indítottam a motort, eloldottam a köteleket, és arra számítottam, hogy rengeteg hajóval fogok találkozni, ahogy a baleset helyszínére igyekeznek, de csak egyet láttam, meg azt, amelyikkel a baleset történt. Egy pillanatra még feltűnt a víz felett a hajóorr, mintha búcsút intene, aztán elsüllyedt.

– Ne! – Jéggé dermedtem, amikor láttam, hogy a hajó orrán egy ismerős fekete szobor, egy női arc tűnik el a vízben.

Donatella arcmása.

Isaac élete szerelme volt, balesetben halt meg, amíg Isaac a tengert járta, és fogalma sem volt, mi történt. Sosem bocsátotta meg magának, hogy nem volt Donatella mellett, és minden egyes hajója orrára rátette a szobrát.

Kétségbeesetten fürkésztem a vizet, Isaac ezüstös ősz haját kerestem, arra számítottam, hogy mivel jól úszik, már a legközelebbi csónak felé tart. De nem láttam sehol.

Egy vízimentő kihúzott a hullámokból egy gyereket. Hála az égnek! A lángoló terület körül köröztem, Isaac után kutatva, de egy újabb robbanás nyomán még több láng csapott fel. A vörös hajó felrobbant.

A picsába!

– Isaac! – ordítottam, és imádkoztam, hogy a mentőcsónak felé vegye az irányt. Én is közelebb mentem, és odakiabáltam, hogy kimentették-e, de a kapitány nem felelt, mert épp kihúzott valakit a tengerből. Vártam, de csalódnom kellett. Egy fiatal férfi támolygott a fedélzetre.

Ismét rájuk kiáltottam, de a férfi, akit most mentettek ki, észrevett. Válasz helyett a kapitányra förmedt, még meg is lökte a kormány felé.

– Gyerünk! Gyerünk már, gyorsabban! Húzzunk innen a picsába!

Mi van?!

Nem ismertem fel a fickót, de amikor a kapitány ráüvöltött ahelyett, hogy elindult volna, a szőke férfi maga rohant a kormányhoz, félrelökte a gyereket és két másik férfit. A hajójuk egy pillanattal később már távolodott, hátrahagyva az esetleges többi túlélőt.

Miféle ember tesz ilyet?! Én nem megyek innen, amíg meg nem győződtem róla, hogy minden túlélőt kimentettem.

– Isaac! – kiabáltam, amíg be nem rekedtem. Kétségbeesetten köröztem a roncs körül. Amikor másodjára értem körbe, megpillantottam egy kezet, ami egy lebegő tartályba kapaszkodott.

Hála az égnek! Megállítottam a hajót, és a másik oldalra rohantam.

– Jövök, Isaac, itt vagyok! – Esküszöm, megmentelek!

Azzal beugrottam a tengerbe az égő víz alá, és a tűzgyűrűben bukkantam fel. A kéz ott lebegett, gyorsan felé úsztam.

– Isaac! – Fohászkodni kezdtem, mert megláttam a búváróráját a csuklóján, de amikor megfogtam a kezét, már tudtam, hogy szörnyűség történt…, csak a kéz lebegett a tartályba kapaszkodva, a test már nem volt sehol.

Nem! Ez nem lehet igaz!

Telement a szám olajos, benzines vízzel, ahogy kiáltoztam. A haragtól felforrt a vérem, mert rádöbbentem, hogy mi történhetett. Azok a szarháziak egy bűntény helyszínéről húztak el. Nekimentek Isaac hajójának, és leléptek.

De ez most nem számított, csak az, hogy megtaláljam Isaacet. Vagyis… azt, ami maradt belőle.

– Isaac!

Nem érkezett válasz, csak a tűz ropogását hallottam, és az égő olaj, benzin, műanyag… és holttest szagát éreztem.

Lemerültem, csípte a szememet a szennyezett víz, de nem törődtem vele. Az elmerült roncsban kutattam az egyetlen ember után, aki olyan volt nekem, mintha az apám lett volna.

A vörös hajó lassan egészen a tenger fenekére süllyedt.

Isaac biztosan rajta volt. Biztosan megölte a robbanás.

Felúsztam a felszínre, még mindig fogtam a kezet. A hajómon felvettem a búvármaszkomat, és már merültem is újra a tengerbe.

Tudtam, hogy nem nyugszom addig, amíg elő nem kerítem Isaac maradványait…, és meg nem bosszulom a halálát azon a gyáva férgen, aki otthagyta.

2. fejezet

India

Napjainkban

Elfog a jeges rémület, ahogy a férfira bámulok, aki most lépett ki a liftből a penthouse-szintre, valóra váltva a legszörnyűbb rémálmomat.

A férjem eltűnt, Donnigan, Bates és Goliath meghalt.

Belevics végigméri a véres ruhámat, és elkerekedik a szeme.

– Maga ölte meg őket? Hol van a férjem?! – sikoltva teszem fel a kérdéseket, de az orosz csak bámul, mintha dühöngő őrülttel találta volna szemben magát.

– Hogy… megöltem-e…, kicsodát?! – kérdi. Óvatosan közelebb lép, mint aki dühkitöréstől tart. Nem alaptalanul.

– Közelebb ne jöjjön! És feleljen a kérdéseimre! – Ha Belevicsnek köze van ehhez, akkor velem nem lesz könnyű dolga. Nem hagyom magam egyszerűen eltenni láb alól. Küzdeni fogok. A szemét is kikaparom, ha kell.

– India, tudja, hogy én pókereztem. Ugyanannál az asztalnál, ahol ön. Senkit nem öltem meg.

– Akkor ki a fasz tette? Hol a férjem? – megint visítok, és a folyosó végére mutatok.

– Semmit nem tudok, de… – Belevics végre megfordul, és megpillantja Batest, aki kitört nyakkal hever a földön, mellette Donnigan holtteste fekszik a véres szőnyegen. – Úristen! Mi a franc történt itt?!

– Fogalmam sincs!

Belevics leguggol, és megpróbálja kitapintani Bates és Donnigan pulzusát. Sikertelenül. Már én is megpróbáltam, tudom, hogy mindketten meghaltak.

Meghaltak. Mind meghaltak. Majdnem elsírom magam, de ekkor Belevics előránt egy pisztolyt a nadrágszára alól, és felpattan.

– Mocskos, hazug disznó! – kiáltom ökölbe szorult kézzel, és a sarokba húzódom. Nem, nem adom olcsón az életemet!

– Eszem ágában sincs megölni magát, és fogalmam sincs, mi történt itt, de arra kérem, húzódjon mögém fedezékbe.

Értetlenül pislogok, ő pedig int, hogy álljak mögé. Mi van? Kizárt dolog! Nem megyek a közelébe.

A folyosóról hörgést hallok, abból az irányból, ahonnan néhány perccel ezelőtt kétségbeesetten elrohantam, miután nem találtam Jerichót a szobánkban. Mégiscsak Belevics felé lépek, hogy lássam, mi történik.

Istenem, csak kerüljön elő Jericho! Talán valahová sikerült elbújnia…

Belevics megpróbál elém lépni, de nem hagyom, látni akarom, hogy ki közeledik. A remény hamar szertefoszlik, mert nem a férjem az, hanem Goliath. Támolyogva botladozik, a mellkasán lévő sebből vér csorog.

Belevics int a fegyverével. – A maga embere, vagy lelőjem?

– A testőröm, ne lőjön! – Megkerülöm Belevicset, aztán szegény Bates és Donnigan holttestét, és odarohanok Goliathhoz, akit halottnak hittem. Nem biztos, hogy nagyot tévedtem, mert erősen vérzik, talán perceken belül tényleg meghal. – Állj! Hozunk segítséget, addig ülj csak le!

Goliath térde megroggyan. Odaguggolok mellé.

Kell valami, amivel elállíthatjuk a vérzést. Törölközők, lepedők…

– Hozok valamit. – Belevics végigsiet a folyosón, és egy rúgással kinyitja a takarítószekrényt. Egy halom törölközővel tér vissza.

– Menjen odébb! – utasít. Hátralépek a tűsarkúmban, ő pedig elhúzza Goliath kezét a sebről. Nem a mellkasa vérzik, csak a válla. Belevics letörli a vért, szemügyre veszi a sérülést, aztán Goliath kezébe nyomja a törölközőt.

– Mi lesz vele…? – kérdezem, de Belevics a szavamba vág.

– Nyomd erősen a sebre a törölközőt – utasítja a testőrömet. – Szerencséd, hogy annyira véreztél, hogy halottnak hittek.

– Láttad az elkövetőket? Láttad, ki vitte el Jerichót? – kérdem egy törölközőt szorongatva. – Meg kell találnunk őket!

Belevics átnyújt Goliathnak egy másik törölközőt, mert az első máris átázott a rengeteg vértől. – India, hagyja, hadd térjen magához, mielőtt kivallatja!

Haragos pillantást vetek az oroszra. – Nincs időnk, a férjem talán már nem is él!

Goliath szóra nyitja a száját, de csak morogni tud, és egy fél káromkodást sikerül kinyögnie.

– A rohadt…

Belevics széttépi az utolsó törölközőt, és hevenyészett nyomókötést helyez a testőröm vállára.

– A kérdések várhatnak, most lépjünk le. Ha itt találnak minket a holttestekkel, napokig fog tartani a rendőrségi kihallgatás. És igaza van, Indy, most nem vesztegethetjük az időt, minden perc számít, hogy élve találjuk meg a férjét.

Felkavarodik a gyomrom. – És… itt kell hagynunk Batest és Donnigant? De hiszen…

– Élve akarja viszontlátni a férjét?

Jéggé dermedek. – Hát persze!

– Jó, akkor menjünk innen! – Belevics feláll, és felsegíti a testőrömet. Goliath nehezen lépked, de támasztjuk.

– A szolgálati lift a folyosó másik végén van – mondja Belevics.

Gyanakodva ránézek. – Honnan tudja? És miért segít nekünk?

Goliath nyöszörög, a vér máris átütött a kötésen.

A francba, ide orvos kell!

Belevics az egyik kezével Goliatht támogatja, a másikkal a pisztolyát szorongatja. – Azért segítek, mert maga Oroszország egyik legbefolyásosabb emberének a lánya. Szeretném, ha az apja lekötelezve érezné magát.

Az apám.

Ismét jéggé dermedek. Az apámra nem is gondoltam.

– Lehet, hogy… ez az ő műve?

Goliath megrázza a fejét, és nagy nehezen válaszol. – Fiatalok voltak. Maszkot viseltek.

– Ez nem vall Federovra – bólint Belevics. Megáll az ajtó előtt, amire vér fröccsent. Valószínűleg Goliath vére, akkor kenhette össze, amikor kitámolygott a szobából. A penthouse-lakosztály ajtaja, ahol a férjemmel megszálltunk. – Ha szüksége van a holmijára, villámgyorsan pakoljon, aztán húzzunk innen, mielőtt letartóztatnak!

Nem érdekel a holmim. Semmi nem érdekel, csak Jericho.

A francba, ez nem lehet igaz! Elönt a kétségbeesés, alig bírom visszatartani a könnyeket. Ez nem lehet igaz! Nem! De mégis igaz, és nincs időm sírni.

Összeszedem magam, amennyire tudom. – Nincs szükségem semmire, csak a férjemre.

– Helyes. Akkor induljunk! – feleli Belevics.

Amikor a szolgálati lifthez érünk, megnyomom a gombot. Várakozás közben összevissza cikáznak a gondolataim.

– Biztos benne, hogy nem lehetett Federov? Nincs rá indítéka?

Belevics megrázza a fejét, szőke haja a gallérját súrolja. – Miféle indítéka lenne ilyesmire? Úgy hallottam, az a leghőbb vágya, hogy maga újra az élete része legyen. Nem vezetne jóra, ha elraboltatná a lánya férjét.

Remélem, igaza van, mert Jericho élete múlik rajta.

– Akkor talán pont ő segíthetne megtalálni Forge-ot? – kérdezem, bár nem vagyok biztos benne, hogy ez jó ötlet, de most minél befolyásosabb pártfogókra van szükségem.

– Talán segíthet – mondja Belevics.

– Na és Koba? – Mereven nézek fel Goliathra. – Hol a francban van? Mi történt vele?

Goliath összevonja a szemöldökét, és elfintorodik. – Mocskos áruló. Tudtam! – Fekete szeme rám fókuszál. – Meg fogjuk találni őt és Forge-ot is.

Ezer gondolat villan át az agyamon.

Koba nem tudott utolérni Saint-Tropez-ban, amikor az a fickó elvette a retikülömet, és még meg is szúrta az oldalamat.

Koba a kocsijában ücsörgött, mialatt azok a huligánok törtek-zúztak Alanna lakásában…, és aztán elszalasztotta a menekülő tettest.

– Ha Jerichónak bántódása esik, a saját két kezemmel nyírom ki Kobát. – Belevicsre és Goliathra nézek. – Gyerünk, keressük meg a férjemet!

3. fejezet

Forge

Amíg végre ki nem nyitom a szememet, csak annak a napnak az emlékei kergetik egymást a fejemben, amikor kihúztam Isaac holttestét a hajóroncsból.

Sötétség vesz körül, semmi fény, hiába nyitottam ki a szememet. Megmozdulok, valami anyag az arcomhoz ér, odébb akarom húzni, de nem tudom megmozdítani a karomat. A kezemet összekötözték a hátam mögött, és amikor megpróbálok kiszabadulni, a csuklómba vág a vékony műanyag. A bokámat is összekötözték.

Mi a fasz?!

Megpróbálok megszólalni, de nem megy. A számat szigetelőszalaggal ragasztották le.

Az oldalamon fekve megpróbálok visszaemlékezni, mi történt. Az agyam ködös, mintha az óceán fenekén úsznék éjszaka. Valami nem stimmel. Bedrogoztak? Megpróbálom összerakni a képet, hogy hogy kerültem ide.

Indy pókerjátszmája. Prága.

A francba! Indy! Ugye őt nem kapták el?

Alig emlékszem valamire, de tudom, hogy a hotelszobában csengett a telefon, mielőtt betörték az ajtót, és berohantak a maszkos férfiak. Hangtompítós pisztolylövések. Goliath kiáltása. Megpördültem, és láttam, hogy Donnigant lelőtték, mielőtt elsüthette volna a fegyverét. Engem is lerohantak, hevesen küzdöttem, de túlerőben voltak. Aztán elsötétült a világ.

Úristen, vajon ki a franc tette?

Kinyújtom a karomat és a lábamat, amennyire lehet, és megpróbálok rájönni, miféle helyre hoztak. Remélem, Indy nincs itt. Ugye ő biztonságban van a hotelben?

Az arcom a padlóhoz nyomódik. A padló rezeg, az ujjaim alatt gumiszőnyeget érzek. Kipufogóbűz vesz körül. Valamiféle járműben vagyok. Talán egy furgonban? Vagy egy teherautó platóján?

Valamihez hozzáér a lábam. Indy nevét próbálom mondani, de csak nyögés jön ki a számon.

Ha őt is elvitték… Kő kövön nem marad, de ki fogom szabadítani.

Őt senki nem bánthatja. Senki nem fenyegetheti. Soha!

Dehogynem. Én magam bántottam. Kihasználtam. Még el is raboltam.

Belém hasít a fájdalmas emlék. Soha nem lett volna szabad elfogadnom, hogy a játszma tétjeként feltegye a szobája kulcsát. Soha nem lett volna szabad utánavetnem magam Monte-Carlóban.

Küzdök a megbánással. A cipőm hirtelen beleakad egy nadrágszárba.

Nem Indy, mert ő nem nadrágot, hanem estélyit viselt. Ki a…?

A hátamba rúg egy bakancs, elvakít a fájdalom.

– Ne mozogj! – mordul rám valaki orosz akcentussal.

Orosz. A picsába!

Tehát vagy Federov vesztette el a türelmét, amiért még mindig nem találkozhatott Indyvel, és ezért úgy döntött, megszabadul tőlem, vagy Belevicsnek van valami hátsó szándéka, amiről nem tudtam.

Ott volt a játszmán a La Reinában…, és Mallorcán is. Miért nem néztem jobban utána?

Mert Indyvel voltam elfoglalva. És most miattam van veszélyben.

Ki kell szabadulnom. El kell jutnom hozzá.

A rúgás fájdalma enyhül. Megpróbálom betájolni, hogy a feltételezett furgon hátuljában hol lehet az a fickó, aki belém rúgott. Megpróbálom viszonozni a rúgást, sikerül is. Valami orosz káromkodást hallok, aztán lekötözik a lábamat.

Éles szúrást érzek a nyakamon, aztán megint sötétség, és egyetlen, ismétlődő gondolat.

Meg kell mentenem Indyt.