A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Freida McFadden: The Housemaid, 2022

Fordította:
NAGY M. BOLDIZSÁR

Copyright © Freida McFadden, 2022

First published in Great Britain in 2022
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Nagy M. Boldizsár, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-97-2

ELŐSZÓ

Ezt a házat én már csak bilincsben fogom elhagyni.

El kellett volna menekülnöm, amíg volt rá lehetőségem. Most már semmit sem tehetek.

Most, hogy a rendőrök itt vannak a házban, és felfedezték, mi van odafent, nincs visszaút.

Körülbelül öt másodperc múlva elkezdik majd felolvasni a jogaimat. Nem tudom, miért nem tették még meg eddig. Talán abban reménykednek, rá tudnak venni, hogy mondjak el nekik valamit, amit nem akarok.

Sok szerencsét hozzá!

Egy fekete hajú, őszülő zsaru ül mellettem a kanapén. Zömök testét arrébb húzza az égetettkaramell-színű olasz bőrülésen. Kíváncsi vagyok, milyen kanapéja van otthon. Az biztos, hogy nem kerül öt számjegyű összegbe, mint ez. Valószínűleg valami ocsmány színű, mondjuk narancssárga, tele háziállatszőrrel, és több szakadással a varrásán. Vajon az otthoni kanapéjára gondol, és azt kívánja, bárcsak neki is ilyenje lenne?

Bár valószínűbb, hogy inkább a padláson lévő holttestre gondol.

– Akkor vegyük át még egyszer! – szólal meg a zsaru a maga vontatott, New York-i módján. Korábban bemutatkozott, de kiment a fejemből a neve. A rendőröknek élénkpiros névtáblát kellene viselniük. Különben hogyan tudná megjegyezni az ember a nevüket egy ilyen stresszes helyzetben? Azt hiszem, nyomozó. – Mikor talált rá a holttestre?

Egyelőre hallgatok, és azon gondolkodom, vajon ez lenne-e a megfelelő pillanat, hogy ügyvédet kérjek magamnak. Nem kellene ajánlaniuk egyet? Kicsit berozsdásodtam ebben a protokollban.

– Körülbelül egy órája – válaszolom.

– Miért ment fel oda egyáltalán?

Összeszorítom a számat.

– Már mondtam. Hallottam egy hangot.

– És…?

A tiszt előrehajol, a szeme tágra nyílik. Rövid borosta fedi az állát, mintha ma reggel nem borotválkozott volna. A nyelve kissé kiáll az ajkai közül. Nem vagyok hülye – pontosan tudom, mit akar tőlem hallani.

Én tettem. Bűnös vagyok. Tartóztassanak le!

Ehelyett hátradőlök a kanapén.

– Ennyi. Ez minden, amit tudok.

Csalódottság suhan át a nyomozó arcán. Megfeszíti az állkapcsát, miközben magában végigveszi a házban eddig talált bizonyítékokat. Azon gondolkodik, vajon elég gyűlt-e össze belőlük ahhoz, hogy rákattintsa a csuklómra azokat a pereceket. Nem biztos benne. Ha biztos lenne benne, már megtette volna.

– Hé, Connors!

Ez egy másik rendőr hangja. Megszakítjuk a szemkontaktust, és felnézek a lépcső tetejére. Egy másik, sokkal fiatalabb rendőr áll ott, hosszú ujjaival a korlát tetejét szorítja. Formátlan, sápadt arca van.

– Connors! – ismétli a fiatalabb rendőr. – Fel kell jönnie ide, most azonnal. Meg kell néznie, mi van itt fent. – Még a lépcső aljáról is látom, hogy az ádámcsutkája megmozdul. – Nem fog hinni a szemének.

I. RÉSZ

HÁROM HÓNAPPAL KORÁBBAN

EGY

MILLIE

– Meséljen magáról, Millie!

Nina Winchester előrehajol a karamellszínű bőrkanapéján, a lábát keresztbe téve, hogy enyhén kiemelje selymes fehér szoknyája alól kivillanó térdeit. Nem sokat tudok a márkákról, de nyilvánvaló, hogy minden, amit Nina Winchester visel, fájdalmasan drága. A krémszínű blúza arra késztet, hogy odanyúljak, és megtapogassam az anyagát, annak ellenére, hogy tisztában vagyok vele, ha ezt tenném, semmi esélyem nem maradna arra, hogy felvegyen.

Az igazat megvallva, amúgy sincs sok esélyem arra, hogy felvegyen.

– Nos… – kezdem, gondosan megválogatva a szavaimat. A sok elutasítás ellenére tovább próbálkozom. – Brooklynban nőttem fel. Gyakran végeztem házimunkát másoknál, ahogy az az önéletrajzomból is látszik. – A gondosan összeállított önéletrajzomból. – És szeretem a gyerekeket. Valamint… – Körbepillantok a szobában, kutyás rágójátékot vagy egy macskaalmot keresve. – Szeretem a háziállatokat is?

A házvezetői állás online hirdetésében nem volt szó háziállatokról. De jobb a biztonság kedvéért megemlíteni. Ki ne értékelne egy állatbarátot?

– Brooklyn! – Mrs. Winchester mosolya csak úgy sugárzik. – Én is Brooklynban nőttem fel. Gyakorlatilag szomszédok vagyunk!

– Azok! – erősítem meg, bár semmi sem állhatna távolabb az igazságtól. Brooklynban rengeteg olyan hőn áhított környék van, ahol egy-egy aprócska sorházért is kész vagyont kell kifizetni. Na, én nem ott nőttem fel. Nina Winchester meg én nem is lehetnénk különbözőbbek, de ha ő azt szeretné hinni, hogy szomszédok vagyunk, akkor én a legnagyobb örömmel hitetem el vele.

Mrs. Winchester egy fényes, aranyszőke tincset a többihez igazít. A haja állig ér, divatos bubifrizurára vágatva, ami nem hangsúlyozza a tokáját. A harmincas évei végén járhat, és más frizurával vagy öltözködéssel nagyon átlagosnak tűnne. De a jelentős vagyonát arra fordítja, hogy a lehető legtöbbet hozza ki abból, amije van. Nem állítom azt, hogy ezt nem tisztelem.

Én pont az ellenkező irányba mentem a megjelenésemmel. Lehet, hogy több mint tíz évvel fiatalabb vagyok a velem szemben ülő nőnél, de nem akarom, hogy fenyegetve érezze magát miattam. Így hát az állásinterjúra egy hosszú, vastag gyapjúszoknyát választottam, amit a turkálóban vettem, és egy fehér, puffos ujjú poliészter blúzt. Fénytelen, szőke hajamat szigorú kontyba fogtam a tarkómon. Még egy túlméretezett és teljesen felesleges teknőckeretes szemüveget is felvettem. Igazi profinak tűnök, miközben egyáltalán nem vagyok vonzó.

– Szóval a munka – folytatja. – Főleg takarításról lenne szó, és némi könnyű étel elkészítéséről, ha nem jelent gondot. Jó szakács, Millie?

– Igen, az vagyok. – A konyhában való jártasság az egyetlen információ az önéletrajzomban, ami nem hazugság. – Kiváló szakács vagyok.

Halványkék szeme felcsillan.

– Ez csodálatos! Őszintén szólva, szinte sosincs jó házi kosztunk. – Ciccent. – Kinek van erre ideje?

Lenyelek minden ítélkező választ. Nina Winchester nem dolgozik, csak egy gyereke van, aki egész nap iskolában van, mégis felbérel valakit, hogy takarítson helyette. Még egy férfit is láttam a hatalmas előkertjében, aki a kertészkedést végzi helyette. Hogy lehetséges, hogy nincs ideje arra, hogy ételt főzzön egy ilyen kicsi családnak?

Nem kellene elítélnem őt. Nem tudok semmit arról, milyen az élete. Az, hogy gazdag, még nem jelenti azt, hogy elkényeztetett.

De ha száz dolcsiba kellene fogadnom, arra fogadnék, hogy Nina Winchester el van kényeztetve.

– És Ceceliával kapcsolatban is szükségünk lenne egy kis segítségre – teszi hozzá Mrs. Winchester. – Mondjuk elvinni a délutáni óráira vagy a játszótársaihoz. Van kocsija, ugye?

Majdnem elnevetem magam a kérdés hallatán. Igen, van autóm – sőt, jelenleg ez minden tulajdonom. A tízéves Nissanom ott bűzlik az utcán a háza előtt, és jelenleg abban lakom. Minden, amim van, annak a kocsinak a csomagtartójában van. Az elmúlt hónapban a hátsó ülésen aludtam.

Miután egy hónapig a kocsidban élsz, rájössz, milyen fontosak az élet kis dolgai. A vécé. A mosdó. Hogy ki tudd egyenesíteni a lábad, miközben alszol. Nekem ez utóbbi hiányzik a legjobban.

– Igen, van autóm – erősítem meg.

– Kiváló! – Mrs. Winchester összecsapja a kezét. – Természetesen kap tőlünk egy gyerekülést Cecelia számára. Csak egy ülésmagasítóra van szükség. Még nincs olyan súlya, és nem elég magas ahhoz, hogy anélkül is elférjen. A Gyermekgyógyászati Akadémia azt ajánlja…

Miközben Nina Winchester az autósülések pontos magasság- és súlykövetelményeiről fecseg, én egy pillanatra körbepillantok a nappaliban. A berendezés ultramodern, a legnagyobb képernyős televízióval, amit valaha láttam, ami biztos vagyok benne, hogy nagy felbontású, és a szoba minden zugába surround hangszórókat építettek be az optimális hangzás érdekében. A szoba sarkában egy működőnek tűnő kandalló áll, felette pedig fotók, amelyek bizonyítják, hogy a Winchester család bejárta a fél világot. Amikor felpillantok, látom, hogy az őrülten magas mennyezeten egy káprázatos csillár ragyog.

– Nem gondolja, Millie? – teszi fel a kérdést Mrs. Winchester.

Pislogok. Megpróbálom visszapörgetni az emlékeimet, hogy rájöjjek, mit kérdezett az imént. De fogalmam sincs.

– De, úgy gondolom? – felelem.

Bármibe is egyeztem bele, nagyon boldoggá tettem vele.

– Nagyon örülök, hogy ön is így gondolja.

– Abszolút – erősítem meg, ezúttal határozottabban.

Leteszi, majd újra keresztbe teszi kissé zömök lábait.

– És persze – teszi hozzá. – Beszélnünk kell még a bérről is. Látta az ajánlatot a hirdetésemben, ugye? Elfogadható ez önnek?

Nyelek egyet. A hirdetésben szereplő összeg több mint elfogadható. Ha rajzfilmfigura lennék, mindkét szemgolyómon dollárjelek jelentek volna meg, amikor megláttam a hirdetést. Habár ugyancsak a pénz volt az, ami majdnem megakadályozott abban, hogy jelentkezzek az állásra. Az, aki ennyi pénzt kínál, és egy ilyen házban él, sosem venne fel egy hozzám hasonlót.

– Igen – préselem ki magamból. – Megfelel.

Felhúzza a szemöldökét.

– És ugye tudja, hogy ez egy bentlakásos állás?

Azt kérdezi tőlem, nem bánom-e, ha meg kell válnom a Nissanom hátsó ülésének pompájától?

– Persze. Tudom.

– Mesés! – Megigazítja a szoknyája szegélyét, és feláll. – Akkor készen áll a nagy túrára? Hogy lássa, mi vár önre?

Én is felállok. A magas sarkújában Mrs. Winchester csak néhány centivel magasabb, mint én a lapos cipőmben, de úgy érzem, mintha sokkal magasabb lenne.

– Örömmel.

Aprólékos részletességgel vezet végig a házon, olyannyira, hogy már attól félek, rosszul értelmeztem a hirdetést, és ez a nő valójában egy ingatlanügynök, aki azt hiszi, meg akarom venni a házát. Gyönyörű ez a ház. Ha négy-ötmillió dollár égetné a zsebemet, meg is venném. A földszinten ott az a hatalmas nappali egy frissen felújított konyhával, az emeleten található Winchesterék tágas hálószobája és a lányuk, Cecelia szobája, Mr. Winchester otthoni irodája, és egy vendégszoba, ami olyan, mintha Manhattan egyik legjobb szállodájából került volna ide. Mrs. Winchester drámai szünetet tart a legutolsó ajtó előtt.

– És itt is van… – Kitárja az ajtót. – A mi kis mozink!

Ez egy igazi mozi közvetlenül az otthonukban: a földszinti túlméretezett tévén túl. Ebben a szobában több sor stadionülés kapott helyet, szemben pedig egy padlótól a mennyezetig érő hatalmas képernyő. Még egy popcorngép is van a szoba sarkában.

Egy pillanat múlva észreveszem, hogy Mrs. Winchester engem néz, és a reakciómat várja.

– Hűha! – jegyzem meg, remélhetőleg megfelelő lelkesedéssel.

– Hát nem csodálatos? – Megborzong az örömtől. – És egy teljes filmkönyvtárunk van, amiből válogathatunk. Természetesen az összes szokásos csatorna és streaming szolgáltatás is megvan.

– Természetesen – válaszolom.

Miután elhagyjuk a szobát, a folyosó végén egy utolsó ajtóhoz érünk. Nina megáll, keze a kilincsen időzik.

– Ez lenne az én szobám? – kérdezem.

– Olyasmi… – Elfordítja a kilincsgombot, ami hangosan nyikorog. Akaratlanul is feltűnik, hogy ennek az ajtónak a fája sokkal vastagabb, mint a többié. Az ajtónyílás mögött egy sötét feljárót látok. – A szobája az emeleten van. Van egy kész padlásszobánk is.

Ez a sötét, keskeny lépcsőház valamivel kevésbé csillogó, mint a ház többi része – tényleg belehalnának, ha beraknának ide egy villanykörtét? De persze én csak egy alkalmazott vagyok. Nem várhatom el, hogy annyi pénzt költsön a szobámra, mint a házimozira.

A lépcső tetejéről egy kis keskeny folyosó nyílik. A ház első emeletével ellentétben itt vészesen alacsony a mennyezet. Nem vagyok magas, mégis szinte úgy érzem, le kell hajolnom.

– Van egy saját fürdőszobája. – Biccent a bal oldali ajtó felé. – És ez itt az ön szobája.

Kinyitja az utolsó ajtót. Odabent teljesen sötét van, amíg meg nem ránt egy zsinórt, és ekkor világosság támad.

A szoba aprócska. Erre nem lehet mást mondani. Nemcsak hogy kicsi, de a mennyezet ferde, követve a ház tetejét. A túlsó oldala körülbelül a derekamig ér. A Winchesterék hálószobájában lévő hatalmas franciaágy, valamint a hozzá tartozó szekrény és gesztenyebarna fésülködőasztal helyett ebben a szobában egy kis egyszemélyes ágy kapott helyett egy alacsony könyvespolccal meg egy kis komóddal, amelyet két, a mennyezetről lelógó csupasz izzó világít meg.

Ez a szoba szerény, de nekem nincs vele gondom. Ha túl szép lenne, biztos, hogy esélyem sem lett volna erre az állásra. A tény, hogy ez a szoba ilyen egyszerű, azt jelzi, hogy talán elég alacsonyak az elvárásai ahhoz, hogy legyen egy icipici esélyem.

De van még valami más is ebben a szobában. Valami, ami zavar.

– Sajnálom, hogy kicsi. – Mrs. Winchester a homlokát ráncolja. – De itt igazán el tud vonulni mindenkitől.

Odasétálok a szoba egyetlen ablakához. Akárcsak a helyiség, ez is apró. Alig nagyobb, mint a tenyerem. És a hátsó udvarra néz. Egy kertész dolgozik odalent – ugyanaz a fickó, akit a bejáratnál is láttam –, épp egy túlméretezett metszőollóval vágja az egyik sövényt.

– Szóval, mit gondol, Millie? Tetszik?

Elfordulok az ablaktól, hogy Mrs. Winchester mosolygó arcára nézzek. Még mindig nem tudom pontosan megmondani, mi zavar. Van valami ebben a szobában, amitől a gyomrom összeszorul.

Talán az ablak miatt. A ház hátsó részére néz. Ha bajba kerülnék, és megpróbálnék segítséget kérni, ott hátul senki sem látna meg. Sikíthatnék és ordítozhatnék, ahogy csak akarok, senki sem hallaná meg.

De kit akarok átverni? Szerencsés lennék, ha ebben a szobában lakhatnék.

Saját fürdőszobával és egy igazi ággyal, ahol teljesen ki tudom egyenesíteni a lábam. Az az apró ágy olyan jól néz ki a kocsimhoz képest, hogy sírni tudnék.

– Tökéletes – jelentem ki.

Mrs. Winchester úgy tűnik, el van ragadtatva a válaszomtól. A sötét lépcsőházon át visszavezet a ház első emeletére, és amikor kilépek a lépcsőházból, nagyot sóhajtok – és meglepődöm azon, hogy addig visszatartottam a lélegzetemet. Volt valami abban a szobában, ami nagyon megijesztett, de ha valahogy sikerül megszereznem ezt a munkát, akkor túllendülök ezen. Lazán.

A vállam végül elernyed, és már nyitom a szám, hogy újabb kérdést tegyek fel, amikor egy hangot hallok a hátunk mögül:

– Anyu?

Megállok, megfordulok, és egy kislányt pillantok meg, aki mögöttünk áll a folyosón. A kislánynak ugyanolyan világoskék szeme van, mint Nina Winchesternek. A bőre néhány árnyalattal sápadtabb, és a haja annyira világos szőke, hogy szinte már fehér. A kislány egy nagyon halványkék, fehér csipkével szegélyezett ruhát visel. És úgy bámul rám, mintha átlátna rajtam. Egészen a lelkemig látna.

Ismered azokat a filmeket, amik ijesztő, hátborzongató kölykökről szólnak, akik képesek olvasni mások gondolataiban, az ördöghöz imádkoznak és a kukoricásban élnek, meg minden? Na, ha egy ilyen filmhez szereplőválogatást tartanának, végül erre a lányra esne a választás. Még csak meg sem kellene hallgatniuk. Elég lenne csak egy pillantást vetni rá, és azt mondanák: Igen, te vagy a hármas számú hátborzongató lány.

– Cece! – kiált fel hangosan Mrs. Winchester. – Máris visszajöttél a balettóráról?

A lány lassan bólint.

– Bella anyukája tett ki.

Mrs. Winchester átkarolja a lány sovány vállát, de a gyerek arckifejezése nem változik, és halványkék szemét továbbra sem veszi le az arcomról. Valami baj van velem, hogy attól félek, ez a kilencéves kislány meg fog ölni?

– Ő itt Millie – mondja Mrs. Winchester a lányának. – Millie, ő a lányom, Cecelia.

A kis Cecelia szeme két kis foltnyi óceán.

– Örülök a találkozásnak, Millie! – mondja a kislány udvariasan.

Úgy saccolom, minimum huszonöt százalék az esélye annak, hogy megöl álmomban, ha megkapom ezt a munkát. De én akkor is akarom.

Mrs. Winchester megsimogatja a lánya feje búbját, aztán a kislány elszalad a hálószobájába. Minden bizonnyal van ott egy hátborzongató babaháza, ahol a babák éjjelente életre kelnek. Talán az egyikük lesz az, aki megöl engem.

Oké, nevetséges vagyok. Ez a kislány valószínűleg nagyon is aranyos. Nem az ő hibája, hogy hátborzongató viktoriánus szellem gyerekruhába öltöztették. És általában szeretem a gyerekeket. Nem mintha az elmúlt évtizedben sokat érintkeztem volna velük.

Amint visszaérünk az első emeletre, a feszültség el is hagyja a testemet. Mrs. Winchester egész kedves és normális – ahhoz képest, hogy ilyen gazdag –, de ahogy a házról, a lányáról és a munkáról fecseg, én csak felületesen figyelek. Mindössze annyit tudok, hogy ez egy csodálatos munkahely lesz. A jobb kezemet adnám ezért a munkáért.

– Van valami kérdése, Millie? – kérdezi tőlem.

Megrázom a fejem.

– Nincs Mrs. Winchester.

Csettint egyet a nyelvével.

– Kérlek, szólíts Ninának, és tegeződjünk! Ha itt dolgozol, olyan hülyén érezném magam, ha Mrs. Winchesternek szólítanál. – Nevet. – Mintha valami gazdag öreg hölgy lennék.

– Köszönöm… Nina – válaszolom.

Az arca ragyog, bár lehet, hogy a tengeri moszattól, az uborkahéjtól vagy bármi mástól, amit a gazdag emberek az arcukra szoktak kenni. Nina Winchester láthatóan az a fajta nő, aki rendszeresen jár szépségszalonba.

– Jó megérzéseim vannak ezzel kapcsolatban, Millie. Tényleg.

Nehéz ellenállni a lelkesedésének. Nehéz nem érezni a remény csillogását, amikor a durva tenyeremet a babasima tenyerébe szorítja. Szeretném hinni, hogy a következő napokban felhív majd Nina Winchester, és felajánlja, hogy dolgozzam a házában, és végre kiköltözhetek a Casa Nissanból. Annyira szeretném ezt hinni!

De mondhatok bármit Nináról, egy biztos: nem hülye. Nem fog felvenni egy nőt, hogy nála dolgozzon, az otthonában lakjon és a gyerekére vigyázzon anélkül, hogy végezne egy egyszerű háttérellenőrzést. És ha ezt megteszi…

Lenyelem a gombócot a torkomban.

Nina Winchester mosolyogva búcsúzik tőlem a bejárati ajtóban.

– Nagyon köszönöm, hogy eljöttél, Millie. – Ismét kézfogásra nyújtja a karját. – Ígérem, hamarosan hallani fogsz rólam!

Nem fogok. Ez az utolsó alkalom, hogy betettem a lábam abba a csodálatos házba. Soha nem is kellett volna idejönnöm. Egy olyan munkahellyel kellett volna próbálkoznom, amit van esélyem megkapni ahelyett, hogy vesztegetem mindkettőnk idejét. Talán valami gyorsétteremben.

A kertész, akit a padláson lévő ablakból láttam, visszatért a pázsitra. Még mindig ott van nála az a hatalmas metszőolló, és éppen az egyik sövényt formázza a ház előtt. Nagydarab fickó, olyan pólót visel, ami kiemeli a szépen kidolgozott izmait, és épphogy eltakarja a tetoválást a felkarján. Megigazítja a baseballsapkáját, és sötét, komor tekintetét bátortalanul feljebb emeli, hogy találkozzon az enyémmel a gyep felett.

Üdvözlésképpen felemelem a kezem.

– Helló! – köszönök oda.

A férfi rám mered. Nem köszön. Nem mondja azt sem, hogy „ne tapossa le a virágaimat”. Csak bámul engem.

– Én is örülök, hogy megismerhettem – motyogom az orrom alatt.

Kilépek a telket körülvevő elektronikus fémkapun, és visszabattyogok az autómhoz/otthonomhoz. Még egyszer utoljára visszanézek az udvaron dolgozó kertészre, aki továbbra is engem figyel. Van valami az arckifejezésében, amitől kiráz a hideg. Aztán szinte észrevétlenül megrázza a fejét. Mintha figyelmeztetni próbálna.

De nem szól egy szót sem.

KETTŐ

Ha az ember a kocsijában lakik, megszokja egyszerűséget.

Egyrészt nem fog nagyobb összejöveteleket rendezni. Nincsenek boros-sajtos partik, nincsenek pókerestek. Ez jó, mert nincs senki, akit látni akarok. A nagyobb problémát az jelenti, hogy hol zuhanyozzak. Három nappal azután, hogy kilakoltattak a stúdiómból, vagyis három héttel azután, hogy kirúgtak a munkahelyemről, felfedeztem egy pihenőhelyet, ahol van zuhanyzó. Majdnem elsírtam magam örömömben, amikor megláttam. Igen, ezekben a zuhanyzókban nem igazán van az embernek magánszférája, és enyhén ürülékszagúak, de kétségbeesetten vágytam arra, hogy megmosakodhassak.

Most a kocsi hátsó ülésén élvezem az ebédemet. Van egy főzőlapom, amit különleges alkalmakon a szivargyújtóba dugok, de többnyire szendvicset eszem. Sok-sok szendvicset. Van egy hűtőtáskám, amiben a felvágottakat meg a sajtot tárolom, és van egy vekni fehér kenyerem – kilencvenkilenc cent a szupermarketben. És persze rágcsálnivalók. Egy zacskó chips. Mogyoróvajas kekszek. Twinkies. Az egészségtelen lehetőségek végtelenek.

Ma sonkát és amerikai sajtot eszem, egy pöttynyi majonézzel. Minden egyes falatnál próbálom elhessegetni a gondolatot, hogy utálom már a szendvicseket.

Miután lenyomtam a kenyér felét, megcsörren a telefon a zsebemben. Egy olyan feltöltős összecsukható telefonom van, amit az emberek csak akkor használnak, ha bűncselekményt akarnak elkövetni, vagy ha tizenöt évet utaztak vissza a múltba. De muszáj, hogy legyen telefonom, és csak ezt engedhettem meg magamnak.

– Wilhelmina Calloway? – szólal meg egy női hang a vonal túlsó végén.

Összerezzenek a teljes nevem hallatán. Wilhelmina apám édesanyja volt, aki már réges rég meghalt. Nem tudom, mennyire kell pszichopatának lenni ahhoz, hogy valaki Wilhelminának nevezze el a gyerekét, de én már nem állok szóba a szüleimmel (ahogy ők sem velem), úgyhogy kicsit elkéstem azzal, hogy megkérdezzem. Egyébként mindig is csak Millie voltam, és igyekszem az embereket olyan hamar kijavítani, ahogy tehetem. De van egy olyan érzésem, hogy bárki is hív engem, nem olyan valaki, akinek egyhamar elárulom a keresztnevemet.

– Tessék.

– Ms. Calloway – mondja a nő. – Itt Donna Stanton a Munch Burgertől.

Ó, igen! A Munch Burgers – az az olajszagú gyorsétterem, ahol pár napja jártam állásinterjún. Húspogácsákat forgathatnék vagy a pénztárgépet kezelhetném. Ha keményen dolgozom, akad némi előrelépési lehetőség is. És ami még jobb, elég pénzem lenne arra, hogy kiköltözzek a kocsimból.

Persze szívesebben dolgoznék a Winchester-házban. De már egy teljes hét telt el azóta, hogy találkoztam Nina Winchesterrel. Nyugodtan kijelenthetem, hogy nem kaptam meg álmaim állását.

– Csak azt akartam, hogy tudja – folytatja Ms. Stanton –, hogy már betöltöttük az állást a Munch Burgersnél. De sok szerencsét kívánunk az álláskereséshez!

A gyomromban szaltózik egyet a sonka meg az amerikai sajt. Olvastam a neten, hogy a Munch Burgersnél nem túl szigorú a felvételi eljárás. Hogy még ha priuszom lenne, talán akkor is lenne esélyem. Ez az utolsó állásinterjú, amin jártam, amióta Mrs. Winchester nem hívott vissza – és eléggé kétségbe vagyok esve. Nem vagyok képes még egy szendvicset megenni a kocsimban. Egyszerűen nem vagyok rá képes.

– Ms. Stanton – bököm ki. – Csak azon gondolkodom, hogy esetleg fel tudna-e venni máshova. Nagyon keményen dolgozom. Nagyon megbízható vagyok. Mindig…

Elhallgatok. Már letette a telefont.

Jobb kezemben a szendvicset szorongatom, miközben bal kezemben a telefonomat markolom. Ez reménytelen. Senki sem akar alkalmazni. Minden potenciális munkaadó ugyanúgy néz rám. Én csak esélyt szeretnék egy új életre. Szétdolgozom magam, ha kell. Megteszek bármit, amibe kerül.

Visszatartom a könnyeimet, bár nem tudom, miért is vesződöm vele. Senki sem fogja látni, hogy a Nissan hátsó ülésén sírok. Már senki sem törődik velem. A szüleim már több mint tíz éve levették rólam a kezüket.

A telefonom ismét megcsörren, kizökkentve az önsajnálatból. Megtörlöm a szemem a kézfejemmel, és a zöld gombra kattintva fogadom a hívást.

– Halló? – nyögöm.

– Szia, Millie, te vagy?

A hang homályosan ismerősnek tűnik. A fülemhez szorítom a telefont, a szívem megugrik.

– Igen…

– Itt Nina Winchester. Te voltál nálam interjún a múlt héten, ugye?

– Ó! – Erősen ráharapok az alsó ajkamra. Miért most hív vissza? Azt hittem, hogy már felvett valakit, és úgy döntött, nem is tájékoztat engem erről. – Igen, persze.

– Szóval, ha érdekel, szívesen felajánljuk neked az állást.

Úgy érzem, hogy a fejembe szökik a vér, amitől szinte megszédülök. Szívesen felajánljuk neked az állást. Ez most komolyan gondolja? Azt el tudtam képzelni, hogy a Munch Burgersbe felvesznek, de hogy egy olyan nő, mint Nina Winchester, meghívjon az otthonába, egyenesen lehetetlennek tűnt. Hogy ott lakjak!

Lehet, hogy nem ellenőrizte le a referenciáimat? Nem végzett háttérellenőrzést? Talán tényleg annyira elfoglalt, hogy nem jutott el odáig. Talán az a fajta nő, aki büszke a megérzéseire.

– Millie? Ott vagy?

Rájövök, hogy teljesen elhallgattam. Annyira megdöbbentem!

– Igen, itt vagyok.

– Szóval érdekel az állás?

– Igen. – Próbálok uralkodni magamon, hogy ne tűnjek nevetségesen lelkesnek. – Határozottan igen. Szívesen dolgoznék neked.

– Mármint velem – javít ki Nina.

Fojtott nevetést eresztek meg.

– Így van. Hát persze.

– Szóval, mikor tudsz kezdeni?

– Ööö… mikor szeretnéd, hogy kezdjek?

– Amilyen hamar csak lehet! – Irigylem Nina könnyed nevetését, annyira másképp hangzik, mint az enyém. Bárcsak helyet cserélhetnék vele. Egy csettintésre! – Rengeteg frissen mosott ruhánk van, amit össze kell hajtogatni.

Nyelek egyet.

– Mit szólnál a holnaphoz?

– Az csodálatos lenne! De nincs szükséged több időre, hogy összepakold a cuccaidat?

Nem akarom elárulni neki, hogy mindenem ott van a kocsim csomagtartójában.

– Gyorsan tudok pakolni.

Megint felnevet.

– Imádom a lelkesedésedet, Millie. Alig várom, hogy nálunk dolgozz!

Miközben Ninával megbeszéljük a részleteket a másnappal kapcsolatban, azon tűnődöm, vajon ugyanígy érezne-e irántam, ha tudná, hogy életem utolsó tíz évét börtönben töltöttem.

HÁROM

Másnap reggel meg is érkezem a Winchester-házba, azután, hogy Nina elvitte Ceceliát az iskolába. A birtokukat körülvevő fémkapu előtt parkolok le. Még soha nem jártam olyan házban, amelyet kapu védett, nemhogy ilyenben lakjak. De ez a puccos Long Island-i környék, úgy tűnik, csupa zárt házból áll. Figyelembe véve, hogy milyen alacsony a bűnözési ráta errefelé, ezt túlzásnak érzem, de ugyan ki vagyok én, hogy ítélkezzem? Mindent egybevetve, ha választhatnék egy kapuval ellátott és egy kapu nélküli ház között, én is az előbbit választanám.

A kapu nyitva volt, amikor legutóbb itt jártam, de ma már csukva van. Sőt, úgy tűnik, be van zárva. Egy pillanatig csak állok ott a két sporttáskámmal a lábamnál, és próbálom kitalálni, hogyan juthatnék be. Úgy tűnik, nincs csengő. A kertész azonban most is a telken van, a földön guggol ásóval a kezében.

– Elnézést! – kiáltom.

A férfi a válla fölött rám pillant, majd folytatja az ásást. Milyen kedves!

– Elnézést! – ismétlem magam, elég hangosan ahhoz, hogy ne tudjon figyelmen kívül hagyni.

Ezúttal lassan, lassan feláll. Egyáltalán nem erőlteti magát, ahogy átbattyog a hatalmas előkert pázsitján a kapu bejáratához. Lehúzza vastag gumikesztyűjét, és felvont szemöldökkel rám néz.

– Jó reggelt! – szólalok meg, próbálom leplezni a vele szembeni bosszúságomat. – A nevem Millie Calloway, és ma van itt az első napom. Épp most próbálok bejutni, mert Mrs. Winchester már vár engem.

Nem szól semmit. Az udvar túloldaláról eddig csak azt vettem észre, hogy milyen nagydarab – legalább egy fejjel magasabb nálam, és olyan vastag bicepsze van, mint a combom –, de közelről rájövök, hogy valójában elég dögös is. A harmincas évei közepén járhat, sűrű, koromfekete, a munkától izzadt hajjal, olajbarna bőrrel és robusztus külsővel. De a legfigyelemreméltóbb a szeme. Nagyon fekete: olyan sötét, hogy nem tudom megkülönböztetni a pupillát a szivárványhártyától. A tekintetében valami arra késztet, hogy hátráljak egy lépést.

– Szóval, tudna segíteni nekem? – kérdezem.

A férfi végre kinyitja a száját. Arra számítok, hogy azt mondja, tűnjek el, vagy mutassak fel neki valami igazolványt, de ehelyett egy sor gyors olasz szónoklatot ereszt el. Legalábbis azt hiszem, hogy olasz. Nem állítom, hogy akár egy szót is beszélek a nyelven, de egyszer láttam egy olasz filmet felirattal, és valahogy így hangzott.

– Ó! – felelem, amikor befejezi a monológját. – Na és… angolul? Nem?

– Angol? – mondja olyan erős akcentussal, hogy egyértelmű a válasz. – Nem. Angol nem.

Remek. Megköszörülöm a torkomat, próbálom kitalálni, hogyan fejezhetném ki a legjobban, amit mondani szándékozom.

– Szóval én… – A mellkasomra mutatok. – Dolgozom. Mrs. Winchesternek. – A házra mutatok. – És be kell mennem… be. – Most a kapu zárjára mutatok. – Be, oda.

Csak a homlokát ráncolja. Remek.

Már épp kész vagyok előkotorni a telefonomat, hogy felhívjam Ninát, amikor a férfi elindul oldalra, megnyom valamilyen kapcsolót, és a kapuszárnyak szinte lassított felvételben széttárulnak.

Miután teljesen kinyíltak, egy pillanatra felpillantok a házra, ami a közeljövőben az otthonom lesz. Kétszintes, plusz a tetőtér, és ránézésre olyan hosszú, mint egy brooklyni háztömb. Szinte vakítóan fehér – talán frissen festették –, és a stílusa alapján modern lehet, nem mintha értenék ehhez. Csak azt tudom, hogy úgy néz ki, mintha az itt élőknek több pénze lenne, mint amennyit el tudnak költeni.

Megemelem az egyik táskámat, de mielőtt a vállamra venném, a fickó nyögés nélkül felkapja mindkettőt, és a bejárati ajtóhoz viszi nekem. Azok a táskák nagyon nehezek – szó szerint mindenem bennük van, amivel az autón kívül rendelkezem –, ezért hálás vagyok, hogy önként vállalta helyettem a cipekedést.

– Gracias – szólalok meg.

Furcsán néz rám. Hm… lehet, hogy ez spanyolul volt. Hát jó.

A mellkasomra mutatok.

– Millie – mondom.

– Millie – bólogat, jelezve, hogy érti, majd a saját mellkasára mutat. – Én Enzo vagyok.

– Örülök, hogy megismerhetem – válaszolom zavartan, bár úgysem érti. De istenem, ha itt él és van munkája, akkor biztos felszedett egy kis angolt.

– Piacere di conoscerti{1} – feleli.

Én szótlanul bólintok. Ennyit arról, hogy összebarátkozom a kertész fickóval.

– Millie – mondja megint a sűrű olasz akcentussal. Úgy tűnik, mintha mondani akarna valamit, de küszködik a nyelvvel. – Te…

Sziszeg egy szót olaszul, de amint halljuk, hogy a bejárati ajtó elkezd nyílni, Enzo visszasiet oda, ahol az előbb guggolt az előkertben, és gyorsan elfoglalja magát. Épphogy ki tudtam venni a szót, amit mondott. Pericolo{2}. Bármit is jelentsen ez. Talán azt jelenti, hogy üdítőt akar. Peri kóla – most már citromos ízben is!

– Millie! – Nina vidáman néz rám. Annyira örül, hogy átkarol és összenyom az ölelésével. – Olyan boldog vagyok, hogy úgy döntöttél, elvállalod a munkát. Egyszerűen éreztem, hogy van köztünk valami kapocs. Tudod?

Tessék, megmondtam! „A zsigereiben” érezte, hogy jó leszek neki, ezért nem is vette a fáradságot, hogy utánajárjon a dolgoknak. Most már csak arról kell gondoskodnom, hogy soha ne is legyen oka arra, hogy elveszítse a belém vetett bizalmát. Tökéletes alkalmazottnak kell lennem.

– Igen, tudom, mire gondolsz. Én is ugyanígy érzek.

– Akkor gyere be!

Nina megragadja a könyököm, és bevezet a házba, mit sem törődve azzal, hogy a két csomagommal küszködöm. Nem mintha elvártam volna, hogy segítsen nekem. Eszébe sem jutott volna.

Amikor belépek, azonnal feltűnik, hogy a ház egészen másképp néz ki, mint amikor először jártam itt. Nagyon más. Amikor az interjúra jöttem, a Winchester-ház makulátlan volt – bármelyik felületről enni lehetett volna a szobában. De most úgy néz ki, mint egy disznóól. A kanapé előtti dohányzóasztalon hat csésze áll, bennük különböző mennyiségű ragacsos folyadék, vagy egy tucat összegyűrt újság és magazin, és egy horpadt pizzásdoboz. A nappaliban ruhák és szeméthegyek hevernek szanaszét, az étkezőasztalon pedig még mindig ott az előző esti vacsora maradéka.

– Amint látod – mondja Nina –, nem érkeztél egy perccel sem túl korán!

Nina Winchester tehát trehány – ez a titka. Órákba fog telni, mire ezt a lakást tisztességes állapotba hozom. Talán napokba. De ez nem baj, már nagyon vágytam a becsületes, kemény munkára. És örülök, hogy szüksége van rám. Ha hasznossá tudom tenni magam, akkor kevésbé valószínű, hogy megszabadul tőlem, ha – vagy amikor – megtudja az igazságot.

– Elrakom a táskáimat – mondom neki. – Aztán rendbe teszem az egész lakást.

Nina boldogan sóhajt fel.

– Te egy csoda vagy, Millie. Nagyon szépen köszönöm. És… – Felkapja a táskáját a konyhapultról, kotorászik benne, végül előveszi a legújabb iPhone-t. – Ezt neked hoztam. Akaratlanul is feltűnt, hogy egy nagyon elavult telefont használsz. Ha el kell érnem téged, szeretném, ha lenne nálad egy megbízható kommunikációs eszköz.

Tétován kezembe veszem a vadonatúj iPhone-t.

– Hűha! Ez igazán nagylelkű tőled, de nem engedhetek meg magamnak egy előfizetést…

Erre csak legyint.

– Hozzáadtalak a családi csomagunkhoz. Szinte semmibe sem kerül.

Szinte semmibe? Van egy olyan érzésem, hogy ő másképp értelmezi ezt a két szót, mint én.

Mielőtt tovább tiltakozhatnék, lépések hangja visszhangzik a mögöttem lévő lépcsőn. Megfordulok, és látom, hogy egy szürke öltönyös férfi halad lefelé. Amikor észreveszi, hogy ott állok a nappaliban, megáll a lépcső alján, mintha megdöbbent volna a jelenlétemtől. A szeme még nagyobbra tágul, amikor észreveszi a csomagomat.

– Andy! – kiáltja Nina. – Gyere, bemutatom Millie-t!

Ez bizonyára Andrew Winchester. Amikor a Winchester családra gugliztam, kicsit kikerekedett a szemem, ahogy rájöttem, mekkora vagyona van ennek a férfinak. Miután megláttam a sok dollárjelet, a házimozi és a birtokot körülvevő kapu egy kicsit több értelmet nyert. Andrew üzletember, aki átvette az apja virágzó cégét, és azóta megduplázta a nyereséget. Meglepett arckifejezéséből azonban nyilvánvaló, hogy a háztartás nagy része a felesége alá tartozik, akinek láthatóan eszébe sem jutott közölni a férjével, hogy felvett egy házvezetőnőt.

– Jó reggelt… – Mr. Winchester a homlokát ráncolva lép be a nappaliba. – Millie, ugye? Sajnálom, nem tudtam, hogy…

– Andy, dehát már meséltem neked róla! – Nina oldalra billenti a fejét. – Mondtam, hogy fel kell vennünk valakit, aki segít a takarításban, a főzésben és Ceceliának. Biztos vagyok benne, hogy elmondtam neked!

– Igen, nos. – A férfi arca végre megnyugszik. – Isten hozta, Millie! Elkél itt a segítség, az már biztos!

Andrew Winchester a kezét nyújtja nekem, hogy megrázzam. Nehéz nem észrevenni, hogy hihetetlenül jóképű férfi. Élénkbarna szempár, mahagónibarna, sűrű haj, és egy szexi kis hasadék az állán. Az is nagyon feltűnő, hogy kategóriákkal vonzóbb a feleségénél, még a nő kifogástalan ápoltsága ellenére is, ami nekem kissé furcsa. Elvégre a férfi piszkosul gazdag. Bármelyik nőt megkaphatná, akit csak akar. Tisztelem, hogy nem egy húszéves szupermodellt választott élete társául.

Új telefonomat a farmerzsebembe dugom, és kezet fogok a férfival.

– Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Winchester.

– Kérlek! – Melegen rám mosolyog. – Szólíts Andrew-nak!

Ahogy kimondja a szavakat, valami átfénylik Nina Winchester arcán. Az ajka megrándul, és a szeme összeszűkül. Bár nem tudom pontosan, miért. Ő is felajánlotta nekem, hogy szólítsam a keresztnevén és tegezzem. És szó sincs arról, hogy Andrew Winchester végigmért volna engem. Végig tiszteletteljesen tartotta velem a szemkontaktust, és a tekintete nem ereszkedett a nyakam alá. Nem mintha sok lenne rajtam a látnivaló – bár ma nem bajlódtam a hamis teknőckeretes szemüveggel, az első munkanapomra egy szerény blúzt és egy kényelmes kék farmert vettem fel.

– Na mindegy – csettint Nina. – Nem kellene indulnod az irodába, Andy?

– De igen. – A férfi megigazítja szürke nyakkendőjét. – Fél tízkor találkozóm van a városban. Jobb, ha sietek.

Andrew hosszasan megcsókolja a feleségét, és megszorítja a vállát. Úgy látom, egészen boldog házasságban élnek. És Andrew elég lazának tűnik ahhoz képest, hogy a dollárjel után nyolc számjegyű a vagyona. Aranyos, ahogy a bejárati ajtóból még egy csókot dob Ninának – ez egy olyan férfi, aki láthatóan szereti a feleségét.

– A férjed kedvesnek tűnik – jegyzem meg, amikor becsapódik az ajtó.

Ismét visszatér az a sötét, gyanakvó tekintet.

– Gondolod?

– Nos, igen – dadogom. – Mármint, úgy tűnik… mióta vagytok házasok?

Nina elgondolkodva néz rám. De ahelyett, hogy válaszolna a kérdésemre, azt kérdezi:

– Mi történt a szemüvegeddel?

– Tessék?

Felhúzza a szemöldökét.

– Az interjún szemüveg volt rajtad, vagy nem?

– Ó! – Feszengek, mert nem szívesen ismerem be, hogy a szemüveg hamis volt, és csak azért vettem fel, hogy intelligensebbnek és komolyabbnak tűnjek, valamint igen, kevésbé vonzónak és fenyegetőnek. – Én… ööö… most a kontaktlencsémet viselem.

– Tényleg?

Nem tudom, miért hazudok. Egyszerűan azt kellett volna felelnem, hogy nincs szükségem annyira a szemüvegre. Ehelyett most megdupláztam, és kitaláltam a kontaktlencsét, amit valójában nem is hordok. Érzem, ahogy Nina a pupilláimat fürkészi, a lencséket keresve.

– Ez… ez probléma? – kérdezem végül.

Egy izom megrándul a jobb szeme alatt. Egy pillanatra megijedek, hogy azt fogja mondani, azonnal takarodjak a házból. De aztán az arca megnyugszik.

– Dehogy! Csak úgy gondoltam, hogy az a szemüveg nagyon jól áll neked. Nagyon karakteres, gyakrabban kellene viselned.

– Értem, nos… – Remegő kézzel megragadom az egyik sporttáskám fülét. – Talán fel kéne vinnem a cuccaimat az emeletre, hogy aztán elkezdhessem a munkát.

Nina összecsapja a kezét.

– Kitűnő ötlet!

Nina ezúttal sem ajánlja fel, hogy elveszi tőlem valamelyik táskát, miközben felmászunk a két lépcsősoron a padlásra. A második lépcsősor felénél már úgy érzem, hogy menten leszakad karom, de Ninát nem érdekli annyira sem, hogy megálljon, és adjon egy percet arra, hogy megigazítsam a pántokat. Megkönnyebbülten kapkodom a levegőt, amikor végre le tudom dobni a táskákat az új szobám padlójára. Nina megrántja a zsinórt, hogy felkapcsolja a két villanykörtét, amelyek megvilágítják aprócska életteremet.

– Remélem, tetszik! – mondja Nina. – Gondolom, inkább itt fent szeretnéd élvezni a magányt és a saját fürdőszobádat.

Talán bűntudata van amiatt, hogy az ő óriási vendégszobájuk üresen áll, míg én egy seprűszekrénynél alig nagyobb szobában lakom. De nekem jó ez így. Bármi, ami nagyobb az autóm hátsó ülésénél, már olyan, mint egy palota. Alig várom, hogy itt aludjak ma este. Szörnyen hálás vagyok.

– Tökéletes – felelem őszintén.

Az ágyon, a komódon és a könyvespolcon kívül még egy dolgot veszek észre a szobában, ami elsőre nem tűnt fel. Egy mini hűtőszekrényt, ami körülbelül fél méter magas. Be van dugva a falba, és ritmikusan zümmög. Leguggolok, és kinyitom.

A minihűtőnek két kis polca van, a polcok felett három aprócska üveg víz egy fakkban.

– Nagyon fontos a rendszeres folyadékpótlás – közli Nina komoly hangon.

– Igen…

Amikor meglátja a tanácstalan arckifejezésemet, elmosolyodik.

– De nyilvánvalóan ez a te hűtőd, és azt teszel bele, amit csak akarsz. Gondoltam, segítek feltölteni.

– Köszönöm.

Ez annyira nem is furcsa. Van, aki mentolos cukorkát hagy a párnán. Ninától három aprócska üveg vizet kaptam.

– Na mindegy. – Nina a combjába törli a kezét, pedig a keze makulátlan. – Hagylak kipakolni, hogy aztán elkezdhess takarítani. Én a holnapi SZTE-re készülök.

– SZTE?

– Szülő-Tanár Egyesület. – Rám mosolyog. – Én vagyok az alelnöke.

– Ez csodálatos! – felelem, mert ez az, amit hallani akar. Ninának nagyon könnyű a kedvében járni. – Gyorsan kipakolok mindent, és rögtön munkához látok.

– Nagyon szépen köszönöm. – Az ujjaival röviden megérinti a csupasz karomat: a keze meleg és száraz. – Életmentő vagy, Millie. Annyira örülök, hogy itt vagy!

A kezemet a kilincsre támasztom, amikor Nina elindul kifelé a szobámból. És ekkor veszem észre. Ami azóta zavar ebben a szobában, amióta először beléptem ide. Rossz érzés kerít hatalmába.

– Nina?

– Hm…?

– Miért… – Megköszörülöm a torkomat. – A hálószobának miért csak kívül van kilincse?

Nina lenéz az ajtógombra, mintha csak most venné észre, amiről beszélek.

– Ó, nagyon sajnálom! Régebben tárolónak használtuk ezt a szobát, ezért nyilvánvalóan azt akartuk, hogy kívülről záródjon. De aztán átalakítottuk hálószobává a személyzet számára, és azt hiszem, azóta sem cseréltük ki a zárat.

Ha valaki akarná, könnyen bezárhatna ide. És csak egy ablak van, ami a ház hátsó részére néz. Ez a szoba halálos csapda lehet.

De miért akarnának bezárni ide?

– Megkaphatnám a szoba kulcsát? – kérdezem.

Megvonja a vállát.

– Nem tudom, hol van.

– Szeretnék egy másolatot.

Világoskék szeme összeszűkül.

– Miért? Mégis mit tartasz a szobádban, amiről nem akarod, hogy tudjunk?

Tátva marad a szám.

– Én… semmit, csak…

Nina hátraveti a fejét, és nevet.

– Csak vicceltem. Ez a te szobád, Millie! Ha szeretnél hozzá kulcsot, szerzek neked egyet. Ígérem.

Mintha Ninának kettéhasadt volna a személyisége. Olyan gyorsan vált át forróból hidegbe. Azt állítja, hogy csak viccelt, de én nem vagyok benne olyan biztos. Habár nem számít. Nincs más lehetőség előttem, és ez a munka áldás. Meg fogom oldani. Nem számít, mi lesz. Elérem, hogy Nina Winchester szeressen engem.

Miután Nina elhagyja a szobámat, becsukom mögötte az ajtót. Szívesen be is zárnám, de ugye nem tudom.

Ahogy becsukom az ajtót, észreveszem a fán lévő nyomokat. Hosszú, vékony vonalak futnak végig az ajtó hosszában, körülbelül a vállam magasságában. Végigsimítom az ujjaimmal a bemélyedéseket. Olyanok, mintha…

Karcolások lennének. Mintha valaki kaparta volna az ajtót.

Mintha ez a valaki ki akart volna jutni.

Nem, ez nevetséges. Paranoiás vagyok. Néha az öreg fán karcnyomok jelennek meg. Ez nem jelent semmi rosszat.

A szobában hirtelen elviselhetetlenül meleg és fülledt lesz a levegő. A sarokban van egy kis kályha, ami télen minden bizonnyal jól ellátja a szobát hővel, de a melegebb hónapokban semmi sem hűti le. Vennem kell majd egy ventilátort, amit az ablak elé állíthatok. Annak ellenére, hogy sokkal nagyobb, mint az autóm, még mindig nagyon kicsi a helyiség – nem csodálom, hogy raktárnak használták. Körülnézek, kinyitom a fiókokat, hogy ellenőrizzem a méretüket. Van egy kis szekrény is a fal mellett, épp elég tágas ahhoz, hogy felakaszthassam azt a kevés ruhámat. A szekrény üres, kivéve néhány fogast és egy kis kék vödröt a sarokban.

Megpróbálom kinyitni a kis ablakot, hogy egy kis levegő jöjjön be. De nem mozdul. Hunyorogva megnézem közelebbről is. Végigsimítok az ablakkereten. Úgy néz ki, mintha be lenne ragasztva.

Hiába van ablakom, nem tudom kinyitni.

Megkérdezhetném Ninát, de nem akarom, hogy úgy tűnjön, mintha panaszkodnék, amikor csak ma kezdtem itt dolgozni. Talán jövő héten megemlítem majd neki. Nem hiszem, hogy túl nagy kérés, hogy legyen egy darab működő ablakom.

A kertész, Enzo, most a hátsó udvaron van. A füvet nyírja. Megáll egy pillanatra, hogy izmos alkarjával letörölje homlokáról az izzadságot, aztán felnéz. Meglátja az arcomat a kis ablakon keresztül, és megrázza a fejét, ahogy az első találkozásunk alkalmával is tette. Emlékszem a szóra, amit olaszul sziszegett nekem, mielőtt betettem a lábam a házba. Pericolo.

Előbányászom a zsebemből a vadonatúj mobilomat. A képernyő az érintésemre megelevenedik, ott virítanak az ikonok az SMS-íráshoz, a híváshoz és az időjárás-előrejelzésért. Nem igazán voltak még népszerűek az ilyen típusú telefonok azelőtt, hogy börtönbe kerültem, és amióta kiengedtek, nem engedhettem meg magamnak ilyesmit. De néhány lánynak volt ilyenje a rehabilitációs központban, ahová jártam, amikor először szabadultam, így valamennyire tudom, hogyan kell használni őket. Tudom, hogy melyik ikon hozza fel a böngészőt.

Beírom a böngészőablakba: pericolo jelentése. Gyenge lehet a térerő itt fent a padláson, mert sokáig tart betölteni az oldalt. Majdnem egy perc telik el, mire végre megjelenik a pericolo fordítása a telefonom képernyőjén:

Veszély.

{1} Örülök a találkozásnak. (olasz)

{2} Veszély (olasz)