A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Tess Wakefield: Purple Hearts, 2017

Fordította GOITEIN ZSÓFIA

Copyright © 2017 by Alloy Entertainment, LLC

All rights reserved, including the right to reproduce this book
or portions thereof in any form whatsoever.

For information, address Atria Books Subsidiary Rights Department,
1230 Avenue of the Americas, New York, NY 10020.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Design by Laura Levatino

© Netflix 2022. Used with permission.

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-79-5

Kyle Jarrow története alapján

Kimnek a CC Klubba

CASSIE

Ma, augusztus 2-án, este fél hat után négy perccel a South Congress hídnál – amit sokan South Congress parkolóként ismernek – elfogadtam a sors akaratát. Letekert kocsiablak mellett, maximális hangerővel hallgattam a Queen-válogatást, amikor kiderült, hogy többet nem leszek irodai rabszolga, inkább zenekarvezető, aki torkaszakadtából énekli a refrént Freddie Mercuryval közösen. Az előttem haladó kocsik lefékeztek. Követtem a példájukat, de közben az anyósülésen lévő dobozra tettem a kezem, nehogy leessen. A dobozban volt egy fénykép, amely ötéves koromban készült rólam, amikor anya és én Disneylandbe látogattunk. Ezen kívül egy David Bowie-fényképes bögrét, és három ősrégi granolaszeletet is sikerült elraktároznom benne. Utóbbit ezer éve találtam a kesztyűtartóban. Ennyit a személyes holmikról.

Beth, a főnököm fél órája behívott az irodájába. Amikor előrehajolt a széken, és megfogta a kézfejem, a citromos testápolója benedvesítette a bőröm. Nem mellesleg azért hívott, hogy kirúgjon. A sötétkék ruhából kivillanó combomra és az olcsó balerinacipőmre néztem, és furcsamód ugyanolyan megkönnyebbülést éreztem, mint minden délután ötkor, az irodából kifelé menet. Elképzelem, ahogy a nagyfőnök összecsapja a kezét, aztán Beth irodáját látom a stúdió erős fényében, majd jön a kiáltás:

– Ennyit a jogi asszisztenciáról! Szép munka, Cassie!

Ez volt ma. Talán kezdetét veszi a valódi életem, ahol nem csak az autóban énekelhetek. Attól eltekintve, hogy Beth tettetett szomorúsággal előadott „Jaj, bárcsak ne kéne téged elküldenünk!” dumája miatt elkéstem a másik – a történtek után mondhatom, hogy egyetlen – munkahelyemről, rájöttem, hogy kifejezetten jó megszabadulni a Jimenez, Gustafson és Moriarty ügyvédi irodától. Nem mondom, hogy öröm az ürömben, vagy isteni sugallat, de azt gondolom, valahol erre vágytam: magam mögött tudni a megszámlálhatatlan, bélyegnyalogatással és korrektúrázással töltött munkaórákat, arról nem beszélve, hányszor kellett kilépnem a YouTube-ról, amikor Beth megjelent a hátam mögött.

Sávot váltottam, és haladtam tovább. Ennyi. Lehalkítottam a Queent, kihangosítottam a telefont, aztán beraktam a pohártartóba, és tárcsáztam.

– Halló! – Hallottam a forgalom zaját a háttérben. Anya valószínűleg akkor tartott hazafelé a birtokról, ahol péntekenként takarít.

– Szia! Kirúgtak – mondtam.

Mély csend. Kicsit előrébb mentem a kocsival.

– Kirúgtak?

Mély levegőt vettem, aztán elmosolyodtam.

– Igen.

– Kirúgtak? – ismételte.

– Igen, anya.

– Miért?

– Azt mondták, nem megy túl jól az üzlet, ezért összevonják a feladatköreimet Stephanie-éval, és mivel ő van ott régebben, blablabla… A lényeg: viszlát, Cassie!

– Sajnálom, kicsim! – Szinte láttam magam előtt az arcát. Ajka összeszorítva, szemöldöke összevonva. – Nagyon sajnálom. Most mihez kezdesz?

Eszembe jutott Nora füstös pincéje, Toby, ahogy ül a dobok mögött, a Craiglisttől kapott régi, fa zongorám, és a tény, hogy soha többet nem kell este tízkor abbahagyni a zenekari próbát csak azért, hogy másnap mosolyogva bogarászhassam az Excel-táblázatokat. Végre megtudom, milyen a valódi zenészélet. Valahányszor felébredek, mindig tudom, hogy az egész napomat a The Loyal zenekarnak szentelhetem.

Igyekeztem nyugodt maradni.

– A bár felé tartok, úgyhogy kezdődik a második műszak.

– Majd lesz valahogy.

– Igen – mondtam kicsit szomorúan, mert tudtam, hogy ezt várja. – Igyekszem.

– Mi lesz az egészségbiztosításoddal?

Dudálni kezdett egy teherautó, ezért kénytelen voltam hangosabban válaszolni.

– Van állami támogatás.

– Mi lesz az albérlettel? – vágott közbe anyám. – Aggódom érted!

Valahányszor ezt mondta, biztos voltam benne, hogy litánia következik. Reméltem, hogy még mindig lassan és óvatosan vezet, mert ha kiakad, folyton a karjával gesztikulál. Valami végkielégítésről magyarázott. Mint kiderült, lejárt az államilag támogatott egészségbiztosítási csomagra jelentkezés határideje, de anya azt mondta, velem talán kivételt tesznek.

Vártam, hogy elmondhassam, milyen változáson megyek keresztül, de ő megállás nélkül beszélt. Mély levegőt vettem, és próbáltam oldani a hasamban keletkezett feszültséget.

Biztosra veszem, hogy sokkal jobban figyelek a bélésem jelzéseire, mint a legtöbb ember. Muszáj jóban lennünk, mert az utóbbi néhány hónapban kicsit sok gondot okozott. Elképzeltem, mint valami bölcs, öreg, ide-oda mocorgó, beszélő tárgyat, amilyet a filmekben is látni. Leginkább olyan dolgokat kommunikálhatott volna, mint Nem szeretem a fűszeres csipszet, vagy: Kösz a bablevest, most egy darabig ücsöröghetünk miatta.

Most inkább olyasmit akart jelezni, mint anyám, csak kedvesebben, kevésbé ijesztő módon. Cassie! Nem nézel szembe a tényekkel! – korgott a gyomrom, mire émelyegni kezdtem. Anya még mindig beszélt.

– Hagyd már abba a pánikolást! – vágtam közbe olyan hangerővel, hogy a mellettem lévő volkswagenes nő rám nézett. – Ez nagyszerű lehetőség!

– Igazad van, Cass – mondta anya.

Egy csodás pillanatra együtt voltunk mi hárman: anya, én és a bélésem. Épphogy araszoltam a forgalomban, miközben a szél átjárta az autót a nyitott ablaküvegen keresztül.

Aztán anya ismét megszólalt.

– Szabadidőben majd tanulhatsz a felvételire.

Ismét összerándult a gyomrom. Még szerencse, hogy nem mentem neki az előttem araszoló Hondának. Legszívesebben lefejeltem volna a kormánykereket.

Felvételi. A rémes egyetemi felvételi. Nem mintha anya pisztolyt tartana a fejemhez vagy összetörné a szintetizátoromat, ha nem megyek felvételizni, de amióta négy éve megszereztem a jogi asszisztensi szakképesítést, csak a jogi egyetemről tud beszélni. Minden alkalommal addig forszírozza a témát, amíg szó szerint az agyamra megy vele. Márpedig én zenélni akarok. Nemcsak úgy bele a vakvilágba, hanem komolyan. Norával és Tobyval azt tervezzük, hogy Elton John, Nina Simone és James Blake-stílusban és színvonalon fogunk alkotni. Engem tényleg csak ez tesz boldoggá. Csakhogy boldogsággal nem lehet jóllakni. Anya mindig gondosan emlékeztet erre, valahányszor beszélünk. Most, hogy elvesztettem a jogi asszisztensi állásomat, végképp nincs más témája.

– Egyetemi felvételi. Persze – mondom mély levegőt véve.

– Tudom, hogy nemsokára alig lesz pénzed, úgyhogy fizetem az előkészítőt.

Már nem csak a gyomrom rándul össze.

– Mennem kell!

– Jó. Addig én megnézem, milyen előkészítők vannak.

Nyeltem egy nagyot.

– Igazán nem szükséges.

– Miért nem?

– Szeretlek, anya. Szia!

Egész testem pattanásig feszült, lüktetett, aztán szédülni kezdtem. Ez sokszor előfordult. Átlagosan kétszer egy nap. Ezért kell annyit törődnöm a bélésemmel. Folyamatosan azon pörögtem, éhes vagyok-e, jóllaktam-e, kell-e pisilnem, és így tovább. Maradjunk az éhségnél! – mondtam a gyomromnak, hátha ezzel sikerül lerendeznem a dolgot. Fogtam a granolaszeletet, beleharaptam a száraz magvakba, és igyekeztem összeszedni magam.

Rezgett a telefonom. Azt hittem, anya írt, de Tobytól jött az üzenet.

Van valami terved ma estére?

Mosolyogtam. Aznap ír, amikor nincs próba? Ráadásul ilyen korán? Ez újdonság. Amikor megállt a forgalom, elkezdtem válaszolni. Munka után beugrom – végül nem fejeztem be. Úgy gondoltam, hadd várjon!

Toby magas, hosszú hajú zenész fazon Austinból. Megszólalásig hasonlít Cat Stevensre. Biztosra veszem, hogy rajtam kívül jó néhány csajnak elküldte ugyanezt az üzenetet.

Ismét rezgett a telefonom. Nora volt, akivel a bárban dolgozom.

Hol vagy?

Forgalomban – válaszolom. – Máris odaérek.

Norára visszatérve: én szereztem neki ezt a munkát, ezért nem tehet úgy, mintha ő lenne a főnök. Ha nem segítettem volna, most a kanapén ülve cigarettázna, és a Psycho Killer basszusát próbálná kisilabizálni.

Meg kellett mutatnom anyának, hogy komolyan gondolom. Talán sikerül kiadnunk egy lemezt. Egyelőre nincs címe. Lehet, hogy valami szín lesz. Toby javasolta, hogy a macskája után legyen Lorraine. Először fel is kéne venni a dalokat. A többi – pénz, egészségbiztosítás – csak ezután jön a fontossági sorrendben. Gyomrom egyet nem értően megkordult.

– Mit tudsz te? – kérdeztem tőle hangosan, aztán feltekertem a hangerőt. – Inkább oszd be magadnak a granolát, és csend legyen!

LUKE

Fort Hood nem hazudtolta meg önmagát. Minden recsegett-ropogott. A macskaköves utak kiszáradt pázsithoz, lőtérhez, hetvenes évekre emlékeztető épületekhez vagy hatalmas vörös kapuhoz vezettek, ahol a legkülönbözőbb fajtájú és méretű járművek próbáltak ki-be manőverezni. Ahogy láttam, ezek locsolták a füvet. A sorunk mögött foglaltak helyet a családtagok és a barátok. Összecsukható széken ültek, és az ERŐS HADSEREG – feliratú szórólappal legyezték magukat.

Ma reggel, amikor összecsomagoltunk, nagyon megérintett az üres laktanya látványa. Mi itt végeztünk. Jönnek az újoncok. Nem mintha olyan sok mindenünk lenne. A sárga, hadsereglogóval ellátott, székre terített törülközőm, a Frankie barátnőjéről, Elenáról készült, bekeretezett fénykép, és a kis jegyzettömb, ahová a futás részidejét rögzítettem. Ez nem tábor. Még csak nem is bázis. Hanem gyalogsági kiképzés. Fort Hoodba azért megy az ember, hogy kikerüljön onnan. És ez így is történt.

– Élvezzék ki ezt az időt! – mondta Grayson parancsnok. – Használják okosan! Ne feledjék, hogy önök az Egyesült Államok harmincnegyedik gyalogsági hadosztályának hatodik hadseregét képviselik! Ha visszatérnek a szolgálatba, harcolni mennek.

– Ez nem vicc – motyogta mellettem állva Frankie.

Két hét múlva Afganisztán egyik ismeretlen, délnyugati tartományába utazunk. Terrorelhárítás. Legalább nyolc hónap, de inkább egy év. Határ a csillagos ég. Mielőtt harctérre küldik az embert, búcsúzóul mindig elhangzik a „Gratulálunk, sok sikert!”-szöveg. Tapsoltunk.

A mezőn túl emberek ölelkeztek. Clark felemelte és megpörgette a kislányát. Mintha egy biztosító reklámját láttam volna. Miután letette a gyereket, odalépett a feleségéhez, megsimogatta az arcát, és megcsókolta. Gomez a férje karjába ugrott, és a fickó dereka köré kulcsolta a lábát. Frankie eltűnt.

Davies megjelent mellettem a sapkáját fogva. Armando is. Az árvák összetartanak.

– Van otthon valakitek? – kérdezte Davies. Ő volt az egyik legfiatalabb közülünk. Nemrég került ki a középiskolából. Egyszerű volt, mint a faék, viszont jószívű. Még a betűket is alig ismerte fel, amikor tesztet írtunk.

– A szerelmem és a húgom. Nem tudtak eljönni a munkahelyükről – válaszolta Armando, és keresztbe fonta a karját.

– Nekem nincs senkim – mondta Davies. – Ezért utálom ezt a részt.

A válluk fölött átnézve észrevettem Frankie-t. Egy sárga nyári ruhát viselő, formás nővel ölelkezett. Elena. Virágot hozott. Jó ég, Frankie! A szülei egymás derekát kulcsolva figyelték őket.

Armando végigsimított rövid, fekete haján, mire verejtékes lett a tenyere.

– Én csak egy hideg sörre vágyom.

Már a gondolatra is megnyaltam a szám, aztán figyeltem Gomezt és a férjét. Összeért a homlokuk, és hangosan nevettek.

– Meg tudom érteni.

– Busszal mész, Morrow? – kérdezte Armando.

– Azt hiszem.

Davies átkarolt mindkettőnket.

– Mit csináltok ma este? Akartok egy jó bulit?

– Naná! – válaszolta Armando. – Most viszont vedd le rólam a kezed, Davies! Ez már sok!

Davies rám nézett.

– Gyere, Morrow! Mit fogsz még csinálni?

Megnéztem a telefonom. Johnno még nem hívott.

– Nem tudom.

Armando fejcsóválva rám nézett.

– Te olyan furán csendes fajta vagy, nem?

– Nem – válaszoltam, bár ezzel pont az ellenkezőjét bizonyítottam.

Lehet, hogy furcsa voltam. Na és? Nem önszántamból jöttem elmebeteg hadgyakorlatokat végezni, hogy aztán a közel-keleti harctéren lövöldözzek, vagy az én hátsómat lőjék rommá. Nem azért jöttem ide, mert unalmamban nem tudtam mást kitalálni.

– Ott jön Cucciolo! – kiáltotta Davies.

Frankie és Elena közeledett felénk, mögöttük Frankie szülei. Az édesanyja kifejezetten szép nő volt. Nagy, barna szeme akár Frankie-é. Fehér lennadrágot viselt. Édesapja tipikus olasznak látszott fekete, göndör hajával, sűrű szemöldökével és aranybarna bőrével. Elena megpuszilta Frankie-t, aki tapsolva lépkedett felénk.

– Akar valaki Austinba menni? Szívesen kirúgnék a hámból.

– Naná! Benne vagyok – mondta Davies.

– Hová megyünk? – kérdezte Armando.

Frankie felém fordult.

– A díler majd megmondja.

– Ebben ne számítsatok rám!

– Cseszd meg!

Jelentőségteljes pillantást vetettem rá.

– Budába kell mennem.

– Ma este? – Miután nem válaszoltam rögtön, Frankie mosolya lehervadt. Kicsit halkabban folytatta. – Valami baj van?

– Semmi különös – válaszoltam, miközben éreztem, hogy szorít a mellkasom. – Családi ügy. Útközben majd keresek valami motelt.

– Motelt? – kérdezte Frankie. – Mi van az öcséddel?

Nem válaszoltam, csak arrább léptem. Frankie követett.

– Van még néhány elintéznivalóm. Nem akarom… – Igazság szerint nem kellett volna kifejtenem, mégis folytattam. – Apa és én nem jövünk ki egymással. Jake-nek felesége van, és gyereke. Nem akarom őket terhelni.

Amikor legutoljára találkoztam Jake-kel, írtam egy hosszú, bocsánatkérő listát a St. Joseph’s papírjára. Tíz napot töltöttem ebben az intézményben rehabilitáción. Az öcsém bevágta az orrom előtt az ajtót. Még mindig megvan az összehajtott lap. Úgy őrizgetem egy éve, mintha nem lennék képes újat írni.

– Ugyan! Nemsokára elutazol. Csak elalhatsz valakinél a kanapén – mondta Frankie. – De amúgy hozzánk is jöhetsz.

– Jó nekem a motel. De azért köszönöm.

Vállat vont.

– A szüleim nagy házban élnek. Külön szobád lenne.

Felgyorsult a szívverésem. Nem mindegy, hogy a következő két hetet egy kényelmes, austini házban vagy a Negyvenkilences úton egy lepukkant vityillóban töltöm, ahol jó, ha nem szakad rám a plafon. Kézenfekvő volt, hogy az elsőt választom. Ugyanakkor kedveltem Frankie-t. Barátok lettünk. Nem akartam a saját bajaimmal terhelni a családját.

Aztán ismét eszembe jutott a nagy, légkondicionált ház.

– Két hétig is ott lehetek?

Ne tűnj nagyon lelkesnek!

– Ameddig akarsz – válaszolta Frankie, és bólintott.

Luke Morrow nem az a fajta fickó, akit csak úgy hazavisz az ember. Mielőtt ez az egész szarság véget ért, egyáltalán nem voltam az a kedves, kézfogós, beszélgetős fazon. Nem volt anyám, aki úriembert faragott volna belőlem, így például soha nem ajánlottam fel senkinek, hogy vacsora után elmosogatok. Inkább kiültem a teraszra bagózni, és vártam, hogy mindenki elaludjon.

Csakhogy erről itt senki nem tudott. Már elmosogatok, és megcsinálok ezt-azt, ha kell. Bárkit tudok hölgyemnek vagy uramnak szólítani, mert időközben megtanultam. Egy pillanatra hűvösebbnek éreztem a levegőt. Sóhajtottam.

Felemeltem a kezem, Frankie belecsapott.

– Rendben.

– Morrow beleegyezett! – kiáltotta Frankie.

Megcsörrent a telefon a zsebemben. Gyorsan ránéztem a kijelzőre. Johnno volt. Lenémítottam.

Nem arról van szó, hogy port szerettem volna szívni egy koszos pultról. Inkább zenés-táncos estére vágytam, ahol egy pohár ital mellett a barátaimmal lehetek. Frankie szélesen vigyorgott. A szülei autója felé vettük az irányt. A többi család is elindult hazafelé.

CASSIE

Éjszaka közepére nagyjából kiüresedett a Kilincs. Az esti szél befújta a bár ablakán az utcán terjengő dohányfüstöt. Néhány Lana Del Rey hasonmás koktéllal a kezében pózolt és szelfizett a halvány fényben, egy lófarkas fazon a színültig tele boroskancsóval egyensúlyozott a szókirakót játszó társaság feje fölött, de rajtuk kívül nem volt más vendég, így pénzre sem nagyon számíthattunk. Mindenki ivott, de senki nem kért még egy pohárral. Kiszáradt a szám, ezért gyorsan kortyoltam a Gatorade sportitalból, aztán összefogtam a párától kócos, fekete loboncomat, amit eddig hajnak lehetett nevezni, végül megnéztem a szalvétára írt teendőim listáját.

Helyet szerezni Petey-nél

Új erősítőt venni

Többet dolgozni a bárban = kell a lóvé

Nora testhezálló farmerban és kopott, Rolling Stones-os pólóban suhant el mellettem.

– Mik a nagy tervek?

A listára mutattam.

– Soha többet nem vállalunk olyan bulit, ahol ajándékutalvánnyal fizetnek. Komoly színhely kell. Be kell társulni más együttesekhez. Csak így kereshetünk pénzt.

Körülnézett, és megakadt a szeme a bárszéken ülő, minket figyelő társaságon.

– Félre ne érts, de…

– Jól van, tudom – mondtam legyintve. Pontosan tudtam, mit akar mondani.

– Túlságosan beleélem magam a lemezkészítésbe. Én is tudom. Csak el kéne kezdeni! Jobb egy egész album, mint összesen négy, tökéletesre csiszolt zeneszám, nem?

– Ezzel egyetértek. – Nora ismét a társaságra nézett. – És most, hogy…

Befejeztem helyette a mondatot:

– Most, hogy már nem dolgozom az irodában, többet próbálhatunk, és napközben is kereshetek magunknak koncerthelyszínt. Ezt akartad mondani?

– Igen, de… – A pult mögé mutatott.

– Nincs több „de”! De amúgy mi?

– Kéne három gintonik és egy Csillagkoktél.

– Vagy úgy!

Három pohárba jégkockát raktam.

– Kicsattansz az energiától, mi? Ez tetszik. A munka nélküli Cassie nem vesztegeti az időt.

Na igen. Ez vagyok én.

– Csak úgy gondolom, elég a tötyörgésből.

– Főképp, amíg ott a Fleetwood-péntek.

– Persze – mondtam, és viccből keresztet vetettem. Minden péntek este felvettünk valami kihívó ruhadarabot, és Fleetwood Mac Rumours című albumának dalait játszottuk. Tekintve, hogy Toby, a dobosunk hat hónapja csatlakozott, még nem sűrűn társult be a buliba, noha időnként hajlandó volt ujjatlanban játszani.

Hirtelen hangos nevetésre lettünk figyelmesek. Ahogy közeledtek az ajtóhoz, erősödött a hang, végül arcok is társultak a ricsajhoz. Amilyen hévvel és lelkesedéssel fogdosták egymást a pasasok, erős volt a gyanúm, hogy már alapoztak.

– Tűzoltók? – kérdeztem Norát, miközben töltöttem az italt.

– Szerintem katonák.

– Parancsoljon, hölgyem! – mondtam kicsit erőltetett hangsúllyal, aztán a tálcára tettem az italokat. Kicsit halkabban hozzátettem: – Intézek magunknak egy kis pénzt.

– Hajrá!

– Hahó, srácok! – kiáltottam, és kitártam a karom. – Mit hozhatok?

A katonák szögegyenesen álltak a bárszék mögött. Először rám néztek, aztán elkapták a tekintetüket, és a tévéképernyőre meredtek. A SportsCenter adása ment.

– Cassie! – kiáltott egy férfi.

Hátranéztem. Két izmos fickó között állt. Annak ellenére, hogy tüsi haja és beesettebb arca volt, mint amilyenre emlékeztem, rögtön felismertem a pasast. Ahogy közelített felém, kitárta a karját.

– Őt ismerem!

Ahogy belenéztem a nagy, barna szemébe, zavaromban nevetni kezdtem.

Frankie Cucciolo, akivel olyan sokat játszottam annak idején. Majdnem olyan volt, mintha a testvérem lenne. Anya a szomszéd házban takarított, miközben mi vízipisztollyal lövöldöztünk egymásra, és milliószor megnéztük a Szabadítsátok ki Willyt!

Kiléptem a pult mögül, hogy megöleljem. Ugyanolyan krumpliszaga volt, mint régen, amikor homokot öntött a pólómba.

– Hogy vagy? – kérdeztem. Mielőtt főiskolára mentem, nagyon jóban voltunk. Mondhatni, közel álltunk egymáshoz. Aztán évekig a színét sem láttam.

– Nagyszerűen! Épp eltávozáson – válaszolta.

Megragadtam a vállát.

– Eltávozáson? A hadseregben vagy?

Frankie mint katona. Legszívesebben megkérdeztem volna, szórakozik-e. Visszamentem a pult mögé.

– Igen. Két hét múlva irány a harcmező.

Ezzel megveregette a két másik fickó vállát, akik időközben leültek köré. Ahogy elnéztem, összesen lehettek vagy tizenöten. Katonák a bárban. Igyekeztem mindegyikükkel szóba elegyedni, miközben próbáltam nem egy barátságos robot benyomását kelteni a kérdéseimmel.

– Fort Hood? Hú, az igen! Fogalmam sincs, hol van.

– Mi vagyok? Puerto Ricó-i.

Ugyanolyan ember, mint te. Vagy a vallásom érdekel?

– Köszönöm, igazán kedves!

Igen. Szép a felsőm. Főképp, hogy nem lóg ki belőle a mellem.

A csoportosulás végén volt egy alacsonyabb, fiatal, kissé domború mellkasú, széles arccsontú fazon. A kezét nyújtotta felém.

– Soy Armando – mutatkozott be.

– Soy Cassandra. Mit isztok? – kérdeztem hangosan, és a mellette lévő fickóra néztem.

– Én egy korsó sört kérek – válaszolta, de közben nem rá figyeltem.

Armando nagyon aranyos volt, és a többiek is, de a mellette ülő pasas odavonzotta a tekintetem. Széles vállú, sötét, tüsi hajú, borotvált arcú, hosszú szempillájú, telt ajkú, napbarnított bőrű férfi volt. Majdnem olyan barna, mint én. Csak ült, mint aki karót nyelt.

Amikor rájött, hogy őt nézem, gyorsan levette a tekintetét a Rangers-közvetítésről.

– Szia! – mondtam kicsit flörtölő hangon. – Mit adhatok?

– Hm… Nem sört.

– Akkor mit?

A vállam fölött az italok listájára nézett, aztán a sörcsapra.

– Nem tudom. Sajnálom, de rég voltam már józan.

– Mit szeretsz?

– Hm.

A bárpultot nézte, mintha közben a sötét anyag természetét akarná megfejteni.

– Tessék! – Ezzel kiraktam három alkoholmentes koktélt. – Ásványvíz citrommal és gyomorkeserűvel, Shirley Temple koktél, és fűszeres gyömbér.

Mindegyiket megkóstolta, miközben folyamatosan engem figyelt. Amikor megitta, végigsimított a poharakon.

– Mindegyik finom.

– Ismerd meg Luke-ot! – mondta Frankie, aztán odajött. Már piros volt az arca a piától. – Luke! Ő itt Cassie.

Nora Frankie és Luke közé furakodva beállt a pult mögé.

– Ő a basszusgitárosom, Nora – mondtam Frankie-nek, miközben Nora felé biccentettem, és felkaptam a három, jéggel tele poharat.

– Halihó, Nora! – köszönt kissé ittasan Frankie.

– Szia, Nora! – köszönt Armando is, miközben észre sem vette, hogy leraktam elé a sört. – Armando vagyok.

– Én pedig dolgozom – vágta rá Nora vigyorogva, majd az egyik könyökével betolta a fiókot. Armando követte őt a tekintetével, miközben Nora kivitte az italt a többi vendégnek. Aztán odament a többi katonához, akik elindították a zenegépet, és énekeltek. Csak a szokásos. 2005-ösnél újabb dalt biztosan nem találni rajta.

Sok szerencsét! – suttogtam, amikor Nora rám nézett. Válaszképp a szemét forgatta.

Luke legnagyobb örömömre nem mozdult a helyéről.

Frankie és én folyamatosan iszogattunk, miközben töltöttem az italt a haverjainak.

Amíg hátat fordítottam, hogy készítsek Frankie-nek valami koktélt, hallottam, hogy Luke mormol valamit, amire Frankie hangosan válaszolt.

– Cassie? Nem. Ő olyan, mint egy testvér. Cassie-nek amúgy sem jönnek be a katonák. Középiskolában legalábbis így volt.

Meggyújtottam a gyufát, és fülig pirultam. Középiskolában az idióták vonzottak.

– Ebbe most ne menjünk bele!

– Akkor kik jönnek be? – kérdezte Luke.

Kezemben a lángoló narancshéjjal megfordultam.

– A mitológiai lények.

– Van itt olyan? – kérdezte felvont szemöldökkel, és körülnézett.

– Nincs – válaszoltam lebiggyedt ajakkal.

– Nora letette a tálcát a pultra.

– Kérhetek még egy kört a csapatnak?

Armando ismét csatlakozott, de ezúttal egy vörös hajú, idétlen pólós, szemüveges srác is vele tartott.

– Nem jönnek be a katonák – mondta alig érthetően a piától, aztán a pultra könyökölt. – Védjük a segged, de nem nyúlhatunk hozzá?

– Davies! Haver! – szólt rá Frankie.

Mély levegőt vettem. Ez a fazon a kétezer-háromszázhetvenötödik seggfej, akivel kétéves bárpultos karrierem alatt találkoztam.

Töltöttem egy pohár vizet.

– Inkább vizet igyál!

– Menj már! – ordított a vörös hajú, aztán felborította a poharat, mire kiömlött a víz.

Fogtam egy rongyot, és gyorsan felitattam a tócsát, miközben majd felrobbantam dühömben.

– Szerintem már épp eleget piáltál.

– Ugyan már! – Aztán halkabban folytatva így szólt Frankie-hez: – A barátnőd egy ribanc.

Áthajoltam a pulton, így majdnem összeért az arcunk.

– Kifelé! – mondtam.

Gonosz vigyor jelent meg a képén. Ajka repedezett, szeme vörös volt, és könnyes.

– Hűha! – Hátralépett, és vigyorogva feltartotta a kezét. A szeme kezdett kikerekedni. – Csak… Én csak… Tudod.

Lüktetett az ereimben a vér.

– Takarodj, vagy szólok a biztonsági őrnek, és kidob! – mondtam rezzenéstelen arccal.

Armando felállt, és az ajtó felé vonszolta a vörös hajú idiótát. Felkaptam egy másik rongyot, és úgy tettem, mintha a pultot takarítanám, de leginkább az volt a célom, hogy a szívritmusom visszatérjen a normál kerékvágásba. A hajamat is megigazítottam, mert időközben a számhoz került egy tincs.

– Ezt muszáj volt? – kérdezte Luke.

– Tessék?

Luke vállat vont.

– Nem kellett volna kiraknod. Nemsokára harcolni megy. Neki is ki kell engednie a fáradt gőzt. Akár meg is halhat a háborúban.

– Jó ég! – mormoltam. – Nem kértem, hogy álljon be a hadseregbe. Ami pedig a háborút illeti, nem hiszek benne, úgyhogy részemről nincs mentsége.

Halál komoly arccal végigmért.

– Nem kérted rá, mert önként jelentkezett, hogy védje a hazát. Amibe te is beletartozol.

– Nemcsak nekünk van szükségünk védelemre, de mindegy.

Megadóan feltettem a kezem, és Norát kerestem a tekintetemmel. Felőlem szövegelhet a fickó, de én szeretnék visszamenni, mert nem érek rá bájcsevegni. Pénzt is kéne keresni.

Áthajolt a pulton, és így szólt:

– Tudod egyáltalán, mi folyik odaát? – Megfordultam, és ránéztem. – Az Iszlám Állam rémlik?

Tudtam én valaha, mi folyik az Iszlám Államban?

Úgy kérdezte, mintha nem tudnék olvasni. Nem kellett volna belemennem a párbeszédbe, de kénytelen voltam. Túlságosan beleélte magát.

– Az ISIS egy válaszreakció mindarra, amit az USA művelt azzal az egész régióval, mindezt puszta kapzsiságból – válaszoltam. Tátva maradt a szája, és egy pillanatig szóhoz sem jutott. – Ti pedig azt hiszitek, jó megoldás visszamenni, és szórakozni velük. Ez folyik odaát – tettem hozzá.

Luke felháborodott.

– Nem szórakozunk velük, Cassie.

Ahogy a nevemet mondta, összerándult a gyomrom.

– Valóban, Luke?

– A hadsereg utakat, iskolákat és kórházakat épít. Megvédjük a civil lakosságot. Megvédjük a segélyszervezetek munkatársait.

Feltettem a kezem.

– Akkor csak rajta!

Ingerülten kitette a pénzt a pultra.

– Frankie-vel együtt nőttél fel, ugye? – kérdezte, és a zenegépnél lézengő Frankie felé biccentett.

– Valahogy úgy.

Felállt, és megitta a maradék vizet.

– Akkor mindent értek.

– Ezt mire mondod?

Nagyon nem szívesen néztem fel rá, az pedig kifejezetten bosszantott, hogy ellenszenvesnek találtam, valamilyen szinten mégis kíváncsivá tett.

Luke lemondóan legyintett.

– Tetoválás, lökhárító-matrica, indie rock, és így tovább. Talán egy kocsi, amit a szüleid fizettek.

– Na jó. Először is: nem ismersz. Másodszor: nem személy szerint téged tettelek helyre. A te dolgod, mit csinálsz a seregben. Azt viszont nem vagyok hajlandó eltűrni, hogy a haverod ribancnak nevezzen!

Luke a mondat végére felpattant.

– Igazad van. Nem ismerjük egymást. Azt már látom, hogy esélyt sem adtál ennek a kölyöknek, hogy kijózanodjon, bocsánatot kérjen, és a haverjaival töltsön egy kellemes estét. Mindezt miért? Világbékét akarsz? – A bárpultra csapott. – Erről van szó? Csak, hogy tisztázzuk!

– Nem érdekel, hogy katona! Itt ocsmányul viselkedett, és nekem csak ez számít! És felőlem utána mehetsz, ha akarsz! – mondtam majdnem üvöltve. Kezdtem egyre nehezebben venni a levegőt.

– Rendben! – mondta, aztán hátralépett. – Legyen boldog életed!

Nemsokára az egész csapat kibotorkált. Frankie szomorúan integetett, ahogy követte őket. Ugrott a busás jatt. Ahhoz képest, hogy két kört ittak, nem sok borravalót hagytak.

Frankie bekukucskált az ajtórésen, aztán még egyszer búcsút intett, és távozott.

A francba!

Nora odajött egy színes kiadvánnyal a kezében, aztán ránézett a Luke által hagyott összegre.

– Megtartod?

– Igen. Bár legszívesebben semmit nem fogadnék el attól a seggfejtől.

Alaposan letöröltem utána mindent.

– Hoznál még egy Gatorade-et?

– Persze. Tudod, hányadikat iszod? Ötnél tartasz?

Vállat vontam. Szomjas voltam, ahogy mindig.

– Ez nekem nem kell. – A kezembe nyomta a kiadványt. Csatlakozz a sereghez! Sokat nyerhetsz – állt a feliraton. – Armando adta, miközben megkérte a kezem.

– Feleségül akar venni? Komolyan?

– Olyan komolyan, amilyen egy részeg katona.

Beraktam a kiadványt a kötényembe, és kivettem az összegyűjtött pénzt.

– Hány kört kell még felszolgálnunk, hogy vehessünk egy új erősítőt?

– Sokat. – Sóhajtott, aztán kitöltötte az italt mindkettőnknek. – Egészségedre!

– Dolgozzunk! – Felemeltem a poharam. Koccintottunk, Nora nevetett. Küldtem egy kis Gatorade-et az alkoholra, és próbáltam szabadulni a félelemtől, ami nem tudom, miből eredt. Lehet, hogy a katona miatt, vagy talán akkor esett le, hogy munkanélkülivé váltam. Eddig elég könnyelműen kezeltem a helyzetet. Úgy éreztem, végre szabad leszek.

Ahogy összeszedtem az asztalokon hagyott számlát és a szétázott poháralátétet, hirtelen kirántottam a kezem a zsebemből, így a benne lévő papír a levegőbe repült. Az időközben kissé összegyűrődött, szalvétára írt tennivalóim listája kis híján a szemetesben végezte.