A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Maddison Michaels, The Elusive Earl, 2018

Fordította

FARKAS MELINDA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A gyalázatos herceg, 2022

Copyright © 2018 by Maddison Fitzsimmons

All rights reserved, including the right to reproduce,
distribute, or transmit in any form or by any means.
For information regarding subsidiary rights,
please contact the Publisher

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-31-3

Csodálatos férjemnek, Darrennek,
és drága lányomnak, Charlotte-nak.

Nagyon szeretlek benneteket. Örökkön örökké.

Prológus

Mendicino, Calabria régió, Itália, 1833

– Ez volt a legpompásabb kincs, amit a világ valaha látott. Arany, ezüst, rubinok, egy férfi öklénél nagyobb gyémántok, felbecsülhetetlen értékű szobrok és kelyhek. A nagy vizigót király, I. Alarik hű katonái cipelték a hátukon a sikeres római fosztogatás zsákmányait.

Isabella Maria Penderley megtorpant a kislánya szobájának résnyire nyitott ajtaja előtt. Egy nyugodt, dallamos hang mesélte a legendás kincs történetét. Azt a férfihangot hallotta, amitől mindig is rettegett, hogy újra a fülébe férkőzik.

Lassan kitárta az ajtót, míg az egész szoba fel nem tárult előtte. Fújt egyet, mellkasát összeszorította a látvány.

Férje, Edward egy karmazsinvörös tócsában feküdt mozdulatlanul a padló közepén, a torkát keresztben átszelő sebből vér csordogált.

Isabella elcsukló zokogást hallatott, de képtelen volt megmozdulni. Csak annyi ereje maradt, hogy tekintetét a férje élettelen testéről a férfira emelje, aki a lánya kiságya mellett ült.

– Principessa Isabella! Hercegnő! Minő öröm, hogy újra láthatom, kedvesem – köszöntötte a férfi, de tekintete jéghideg maradt. – Éppen I. Alarik királyról meséltem. A vele eltemetett pompás kincsekről szóló történettel örvendeztettem meg a lányát. A kincsekről, amiket a férjével akartak elrejteni előlem.

– Calogero, kérem! Könyörgöm – szólalt meg végül Isabella. – Mi nem…

– Elég… – vágott közbe Calogero nyugodtan, de ellentmondást nem tűrő hangon. – Azt hiszem, figyelmeztettem arra, mi történik, ha a férjével átvernek engem, nem igaz?

– Kérem! Nem kell ezt tennie – esedezett Isabella, és átlépte a küszöböt.

– Nem hagyott más választást – emelte fel Calogero a jobb kezét, amelyben a vértől csöpögő tőrt tartotta. – Maradjon ott, kedvesem! Nem szívesen használnám ezt ön ellen, de ha muszáj, megteszem.

Isabella szíve kihagyott pár dobbanást, de egy pillanatra sem vette le a szemét Calogeróról. Nem engedhette meg magának, hogy újra Edwardra pillantson, mert úgy érezte, összeomlana.

Calogero a kislány felé fordult, aki a kiságyában ülve ártatlan szemmel nézett vissza rá, majd tekintete visszatért Isabellára, és elmosolyodott. A hercegnőt mindig is viszolygással töltötte el a férfi mosolya, az abból áradó kegyetlen szándék.

– Nem kérdés, hogy olyan szépség vált volna belőle, mint a mamma. Milyen kár, hogy nem éri meg azt a kort! De ne bosszankodjék! Sokkal szebb gyermekei lesznek tőlem.

– Ne, kérem! Calogero, könyörgöm, hagyja őt békén! Neki semmi köze ehhez.

– Nagyon is van köze hozzá, Isabella.

A férfi tekintete szinte felnyársalta a hercegnőt.

– Mi a neve a kis bastardának? Ennek a fattyúnak?

Isabella kihúzta magát és felszegte a fejét.

– Ő nem fattyú. Brianna Elizabeta Maria Penderley a házasság szentségében született. És bár a vezetékneve Penderley, ő az én lányom, a Bartelli-ház sarja, és így Cosenza tartomány örököse.

A férfi elnevette magát, majd unottan felállt.

– Az apja kitagadta, amikor felbontotta az eljegyzését, és megszökött ezzel az angollal – lépett eggyel közelebb Edward merev testéhez Calogero, majd a bordái közé rúgott.

A herceg nem mozdult, Isabella összerezzent, de le kellett gyűrnie a fájdalmát, hiszen a lánya élete forgott kockán.

– Az apám hirtelen haragú, de el fogja ismerni az unokáját.

A férfi megvonta a vállát.

– Ezt kétlem. De nem is számít, hiszen, ha elmondja nekem, hol van I. Alarik király és a kincseinek végső nyughelye, már nem lesz szükségem sem az apjára, sem a pénzére.

– Nem tudom. Hinnie kell nekem – könyörgött Isabella. – Edwarddal közel jártunk ahhoz, hogy megtaláljuk, de nem értünk el sikereket.

Calogero sóhajtott, majd visszament a kiságyhoz.

– Nagyon fáj, hogy képes a szemembe hazudni! Tudom, hogy megtalálták a sírkamrát, kedvesem. Az egyik kémem hallotta, ahogy az angol férje erről beszél.

Isabella lassan megindult feléjük, mire a férfi fenyegetőn megemelte a tőrét.

– Nem szólok még egyszer, Principessa!

A hercegnő ledermedve nézte, ahogy a férfi a szabad kezét finoman megfuttatja a lánya rövid, mogyoróbarna fürtjein. Ha nála lett volna a pisztolya, gondolkodás nélkül lelőtte volna ezt a pokolfajzatot.

– A mamma félbeszakította a mesémet, igaz, picinyem? – gügyögött a gyereknek. – Szóval, hol is… Á, igen! Miután I. Alarik király kifosztotta Rómát és megszerezte a kincseket, kilométereken át vezette a hadseregét Itália szívébe, majd Nápolyba. Eltökélte, hogy minden egyes várost elfoglal, amin áthalad, de sajnos, amikor megállt a Cosenza nevű tartományban, leverte a lábáról a láz, és odaveszett. Hadserege a végsőkig hűséges maradt hozzá. Ásattak neki egy sírkamrát a környék munkásaival, és eltemették a királyukat a Rómából szerzett hadizsákmánnyal együtt.

Calogero Isabellára pillantott.

– Így szól a legenda, igaz?

A hercegnő kelletlenül bólintott.

– És mi történt azután? – szegezte neki a kérdést. – El kell mesélnie a lányának.

Isabella keze ökölbe szorult, szörnyű harag kezdte magával ragadni. Ha el tudná csalni Calogerót a kiságytól, talán meg tudná szerezni azt a tőrt.

– A hadserege megölte a sírkamrát építő munkásokat, hogy ne tudják felfedni, hol nyugszik a király. Ezután a szeretett uralkodójuk iránti lojalitásból egy kivétellel minden katona öngyilkosságot követett el a király kriptájában, hogy a túlvilágon is védelmezhessék őt. Az utolsó katona szent esküt tett arra, hogy lezárja és megvédi a sírkamrát, így a királyt és hadseregét soha, senki sem háborgathatja. Azóta nem tudja senki, hol van a sír, amit a hit szerint a király katonáinak szelleme őriz.

Calogero szeme mohón felcsillant, mielőtt visszafordult volna a gyermekhez.

– Mígnem anyukád és apukád meg nem találta.

– De nem találtuk meg!

– Elég a hazugságból! – mordult fel a férfi, aki egy pillanatra kizökkent eddigi nyugalmából. – Meg fogja mondani, hol találom, különben végig kell néznie, ahogy meghal a lánya!

– Nem mondhatom el, amit nem tudok – próbálta megbékíteni Isabella.

Calogero elnézett a hercegnő válla fölött.

– Vidd a gyermeket, és fojtsd meg! Jövünk, és végignézzük.

Isabella megpördült. Calogero termetes szolgája állt az ajtóban.

– Azt nem teheti! Kérem, könyörgöm! Ő csak egy gyerek!

A nagy férfi lassan elbattyogott mellette, és célba vette a kiságyat.

– Nem! – sikította Isabella az éjszakába, és nekirontott Calogerónak.

A férfi arcán hirtelen megjelenő meglepettséget csalódottság váltotta fel. A hercegnő a szemébe mart, és beletérdelt a férfiasságába.

Calogero felkiáltott fájdalmában, és ellökte magától. Isabella égető, éles fájdalmat érzett, miután valami mélyen behatolt a hasába.

Calogero hátrált egy lépést, lenézett, és meglátta a nő testébe mélyesztett tőr markolatát. Lába megremegett, szédülni kezdett.

– Nem! Nem! – kiáltotta a férfi, és odasietve elkapta, mielőtt a hercegnő a földre zuhant volna. – Dannazione! – szitkozódott olaszul. – Francba! Nem így terveztem! Nem akartam megölni. Miért csinált ekkora butaságot? – rázta meg Isabellát. – Meg kell mondania, hol van a kincs! Hol van? Hol? – rázta egyre erősebben. – Nem hagyhatja, hogy az évszázad felfedezése örökre elvesszen!

A hercegnő szemhéja megrebegett, a kiságyra nézett, ahol Brianna dundi ujjaival a rácsba kapaszkodott, és éles sírás tört fel a tüdejéből. Isabella arcán egy könnycsepp csordult végig, miközben kezét a lánya felé emelte.

– Sajnálom, drága kislányom – rebegte. – A mami nagyon sajnálja…

– Mondja el, hol van a kincs! – üvöltött Calogero.

A hercegnőt egy pillanatra elégedettség töltötte el. Hosszú évek óta ismerte a férfit, de most látta először, hogy elveszíti a hidegvérét. Minden megmaradt erejét összeszedve közelebb intette Calogerót, aki a hercegnő szája felé fordította a fülét.

– Hol van?

– Inkább pokolra szállok, de nem mondok semmit.

Calogero erősen pofon vágta.

– Hülye ribanc!

Isabellának sikerült kipréselnie magából egy erőtlen mosolyt.

– Maga lesz az, Calogero, aki pokolra jut mindazért, amit tett. Az Il Diavolo eljön magáért. Az ördög maga! Bár mindenki más előtt sikerült, de Isten elől nem rejtheti el az igazi természetét.

A hercegnő érezte, ahogy elhagyja az ereje. Felpillantott a mennyezetre, egy csodálatos, aranyló fénysugár hívogatta. A távolban ott volt szeretett Edwardja, aki mosolyogva nyújtotta felé a kezét. Isabella megfogta, és végre átjárta a békesség.

– Az isten verje meg, Fabrizio, hallgattasd el azt a pokolfajzatot! – vakkantotta Calogero a szolgájának. – Így nem tudok gondolkodni. Kell hogy legyen itt valamiféle nyom, ami elvezet a kincshez. Nem lehet, hogy újra kicsúszik a kezem közül!

Fabrizio nézte, ahogy a gazdája körbejár a szobában, minden szekrényt kiürít, és őrjöngve keres bármit, ami a mesés kincs nyomára vezetheti. Ez a viselkedés messze nem az volt, amit Fabrizio megszokott. A gazdája mindig is nyugodt, megfontolt volt, olyannyira, hogy az ember kezdte úgy érezni, a vér megfagyott az ereiben. Egészen az elmúlt hétig, amikor megtudták, hogy a hercegnő és a férje megtalálta a kincset. Azóta Calogero úgy viselkedett, mint akit megszállt valami.

Dührohamai és őrült kirohanásai szöges ellentétben álltak az általában rideg, szigorú természetével. Az őrült rögeszme, hogy megtalálja az elveszett kincset, teljesen átvette az irányítást felette, még gyilkolni is képes volt érte. Fabrizio szégyellte, hogy akár a legkisebb része is volt ebben.

Calogero hirtelen megállt, és odalépett a nő élettelen testéhez. Lehajolt, finoman elsimította mogyoróbarna haját az arcából.

– Rögtön tudtam, amikor először megláttalak, hogy bajt hozol rám – búgta a megboldogult nőnek. – De te voltál a legszebb nő, akit valaha láttam.

A kislány élesen felsikoltott.

– Mondtam, hogy némítsd el! – fordult Fabrizio felé a férfi. – Épp elköszönök Isabellától!

– Mit akar, mit csináljak vele? – kérdezte a szolga lassan, a kiságy felé tartva, majd megállt, és lenézett a kicsire.

Fabrizio életében nem látott még ekkora kék szemet, a kislány szív alakú orcáját barna fürtök keretezték. Pufók arcát könnyek áztatták, a heves sírástól teljesen kivörösödött. A gyönyörű gyermek nem lehetett idősebb a saját bambinájánál, drága kislányánál, Bellánál.

– Megmondtam, hogy fojtsd meg, nem igaz? – vágta rá Calogero keményen. – A halálával véget ér a Bartelli-vérvonal, ami talán az egyetlen jó, ami ebből a katasztrófából kisülhet. Nem mintha a herceg elismerte volna őt. Nem. Isabella gondoskodott erről, amikor megszökött, és hozzáment az ő rang nélküli angoljához.

Fabrizio odahajolt a kiságyhoz, felemelte a gyermeket, aki szorosan a mellkasához szorította rongybabáját. A sírása azonnal abbamaradt, némán méregette a férfit, mielőtt lassan elmosolyodott volna. Apró gödröcskék jelentek meg az arcán.

Gyorsan az urára sandított, aki épp megcsókolta a nő homlokát. Fabrizio tudta, hogy Calogeróval van valami komoly baj, de csak most jött rá, hogy valójában mennyire őrült a gazdája. A múltban sem törődött másokkal, gyakran rendelte el, hogy lakoltassák ki a falubelieket a földjeikről, ha csak egy nappal is késtek a bérleti díjjal. Igen, Calogero mindig is könyörtelen volt, ha pénzről és betartatlan ígéretekről volt szó. De amennyire Fabrizio tudta, sosem ment el addig, hogy törvényt szegjen. Bár az elmúlt pár évben néha elgondolkodott azon, hogy megállja-e ez az elképzelés a helyét.

Calogero felállt, és egy komód fiókjaiban kezdett kutakodni.

– Kell hogy legyen feljegyzés a kincs lelőhelyével kapcsolatban. Valami, ami alapján megtalálhatjuk.

– Kétlem, hogy a gyerekszobába rejtették volna. Egy ilyen fontos dolgot nem – elmélkedett hangosan Fabrizio.

Calogero keze megtorpant, figyelmét vészesen Fabrizióra összpontosította, mielőtt kelletlenül biccentett egyet.

– Szabadulj meg attól! – billentette fejét a kislány felé. – Utána befejezheted a szoba átkutatását. Én a dolgozóban folytatom.

Majd ahogy Fabrizio remélte, a gazdája sarkon fordult, átlépte a két földön fekvő holttestet, és kimasírozott az ajtón. Csizmája kopogása egyre halkabbá vált, ahogy távolodott a folyosón.

– Na, ugye – gügyögte a babának Fabrizio, miközben körbenézett a helyiségben.

Észrevett a sarokban egy üres bőrtáskát, szabad kezével felkapta, és a vállára vette. Gyorsan összeszedett pár rongyot, a takarót, amin a kislány ült, és betuszkolta őket a táskába.

Akkor látta meg a kiságyba rejtett, bőrkötéses könyveket. Felemelte az egyiket, és miközben a kicsit erősebben szorította a csípőjéhez, gyorsan belelapozott. Valamiféle naplónak tűnt, női kézírással. Bizonyára a hercegnőé volt.

Fabrizio a mögötte fekvő halott asszonyra pillantott. Tényleg nagyon szép nő volt, még holtan is úgy nézett ki, mint egy angyal. Gyorsan elfordította a kicsit, hogy ne láthassa a borzalmas képet.

Szegény pára! Nincsenek szülei, akik segíthetnének rajta. Biccentett egyet, felnyalábolta a naplókat és a táska mélyére tette őket. Mindenkinek joga van ahhoz, hogy megismerje a szüleit, de ennek a kislánynak nem maradt más, csak ezek a könyvek.

Mert hát természetes volt, hogy Fabrizio nem teljesíti gazdája utasítását. Nem tudott volna megölni egy gyermeket, pláne nem egy lányt, aki annyira hasonlított a sajátjára.

Első fejezet

London, Anglia, 1856

Miss Penderley újra bajba került. Hát persze. Tudhatta volna, hogy ez a helyzet, amint kézhez kapta Sir Walter idézését.

Daniel Wolcott, Thornton grófja hátradőlt a kék brokáttal bevont fotelben, és végigmérte a férfit, aki az asztal túloldalán ült.

– Véletlenül sikerült neki nem egy, hanem egyszerre két férfival eljegyeznie magát? Mindezt Itáliában. Jól értettem?

Sir Walter Penderley őszintén felsóhajtott.

– Igen, úgy tűnik. Bár nem ismerem a részleteket, fiam. Sajnos a feleségem leveleiből általában kimarad az, ami fontos. Az unokahúgom véletlenszerű eljegyzéseinek tényén túl csak annyit írt, hogy segíteni kell Briannának kikecmeregni ebből a kínos helyzetből.

Daniel finoman szitkozódott egyet. Az elmúlt tíz évben Sir Walter Penderley volt a hadügyminisztérium hírszerző osztályának vezetője, és előtte húsz éven át maga is kémként dolgozott. Könnyed mosolya, ősz haja és tekintélyes pocakja alapján, ránézésre nem gondolta volna senki, hogy a Brit Birodalom ekkora hatalmasságával áll szemben. De kiválóan végezte a munkáját.

– Ne vegye sértésnek, Sir Walter, de bármilyen galibáról is van szó, az biztos, hogy Miss Penderley nyakig benne van.

– Igen. Az unokahúgomnak megvan az a szokása, hogy szokatlanul kínos helyzetekbe keveredjen – értett egyet Sir Walter.

– Enyhén szólva…

– Valószínűleg – ismerte el a kémfőnök. – Mégis arra kell kérnem, Thornton, hogy utazzon Nápolyba, és mentse ki ebből a szituációból. A feleségem és a lányom is vele van, de a körülményeket figyelembe véve úgy érzem, jól jönne egy férfi segítsége. Én magam mennék oda, ha nem lenne ez a csúnya Frantleigh-nyomozás, de szorít az idő. Jól tudja, milyenek az olasz férfiak: szívügyekben könnyen forrófejűvé válnak. Én pedig nem szeretném, ha Brianna megsérülne, amikor megpróbálna két ilyen csődör közé állni, vagy ami még rosszabb, nőül menne valamelyikhez.

– Pedig férjhez kellene mennie. Valakinek muszáj lenne kordában tartania a lobbanékony természetét.

A nő túlságosan makacs volt, és rendszeresen cselekedett meggondolatlanul. Ha évekkel ezelőtt férjhez ment volna, akkor talán az a szerencsétlen flótás – legyen az bárki is, mára már kézben tartaná a dolgot.

Daniel végül megrázta a fejét. Mégis kit akar becsapni? Miss Penderley olyan, mint egy fénylő, izzó lángcsóva, akit szerinte egyetlen férfi sem lenne képes kordában tartani. Hirtelen sajnálatot érzett a szerencsétlen vőlegények iránt. Nyilvánvalóan fogalmuk sem volt, mibe keveredtek, amikor eljegyezték ezt a fiatal lányt.

– Csak nem felajánlkozik, drága fiam? – nézett rá az idős férfi reményteljesen, ami azonnal megijesztette Danielt.

– Istenem, dehogy! – kiáltott fel, és a gondolatra, hogy a Miss Penderley-vel kötendő házasság miféle tornádóként hatna az ő rendezett életére, kirázta a hideg. – Bárki, aki végül elcsáb…, azaz elveszi az unokahúgát, vég nélküli káoszra számíthat a nyers és makacs természete miatt. Ne vegye sértésnek, Sir Walter, de én nem így képzelek el egy megfelelő házasságot! Egyébként is, jól tudja, nem áll szándékomban megnősülni, amíg nem szükséges.

Sir Walter bíráló pillantást vetett rá.

– Ön nem az apja, fiam.

Daniel ösztönösen megkeményedett apja említésére. Nem, valóban nem az apja, és az is biztos, hogy nem végzi úgy, mint ő. Egy senkiházi kurafiként, aki újra és újra összetörte az anyja szívét, míg meg nem nyomorította a lelkét, ami végül a halálát okozta. Daniel húsz évet az életéből azzal töltött, hogy még véletlenül se lépjen annak a férfinak a nyomdokaiba, akinek a vére az ereiben folyt. Pontosan emiatt ragaszkodott a jól szervezett rendszerhez, legalábbis a magánéletében. Kizártnak tartotta, hogy olyan eszement életet éljen, mint a szülei, és nem állt szándékában egy olyan katasztrofálisan temperamentumos kapcsolatban élni, mint ők.

– Egyébként sincs értelme beszélni erről – rogyott meg kissé Sir Walter ültében. – Sosem menne önhöz.

Sosem jönne hozzám? A szavak valamiért szíven ütötték Danielt, aki a bálok és társadalmi összejövetelek nagy részét azzal töltötte, hogy elhárítsa azoknak az eltökélt anyáknak a közeledését, akik megpróbálták rásózni a lányaikat. A húga unos-untalan élvezettel emlékeztette arra, hogy a címének és a vagyonának köszönhetően milyen jó parti, ami mindig is az agyára ment. Erre Sir Walter azt állítja, hogy a fegyelmezhetetlen Miss Penderley nem menne hozzá?

– Nem. Legalább annyira nem kedveli az ön „begyöpösödött” módszereit, és ezt ő mondta, nem én, mint amennyire ön irtózik az ő szabadelvű természetétől.

– Nos, ebben végül is egyetértünk – hagyta annyiban Daniel.

Ennek ellenére továbbra is zavarta, hogy ilyen véleménnyel volt róla a lány. Nyilvánvalóan nem tudott az illegális akciókról, amiben részt vett, hogy segítsen Sir Walternek. Akkor nem gondolná, hogy begyöpösödött. Egyébként miért is hagyja, hogy Miss Penderley ilyen hatással legyen rá, amikor több ezer kilométerre van? Rejtély.

– Elmegy a kedvemért Itáliába? Kedvelem azt a lányt, még akkor is, ha számtalanszor okozott már fejfájást az elmúlt években. Nem örülnék, ha egy olyan külföldihez erőltetnék, akihez nem akar hozzámenni.

Most Danielen volt a sor, hogy felsóhajtson. Sir Walter volt az, aki beszervezte, hogy kémkedjen a koronának lassan már tizenöt évvel ezelőtt, ő volt az egyetlen, aki hitt benne. És ő volt azon kevesek egyike is, aki tudta, hogy az apja majdnem csődbe vitte a grófságot. Így amikor felajánlotta Danielnek, hogy a Thornton grófja címet kihasználva szerezzen információt a hadügyminisztériumnak az országa megsegítése érdekében és egy jelentős összeg fejében, Daniel kapva kapott a lehetőségen. Walter pedig az évek során a hadügyminisztériumi mentorából igaz barátjává vált.

Nem beszélve arról, hogy az önfejű Miss Penderley a húgának, Sophie-nak az egyik legjobb barátnője volt, és Sophie megfojtaná, ha valami történne vele.

Így hát természetes volt, hogy újra megmenti Miss Penderley-t, ahogy már annyiszor korábban. Bármennyire is bosszantotta a lány „ki az ördögöt érdekel” viselkedése, kötelességének érezte, hogy biztosítsa Miss Penderley biztonságát, még ha Walter unokahúga nem is méltányolta az erőfeszítéseit.

Ez a gondolat eléggé felkavarta. Beletúrt a hajába, mit sem törődve azzal, hogy az inasa aprólékos munkája így megsemmisült.

– Ha újra ki kell mentenem egy szorult helyzetből, legalább azt mondja meg, hogyan sikerült véletlenül eljegyeztetnie magát egyszerre két férfival is? Részemről ez teljességgel hihetetlen.

– Briannáról van szó – emlékeztette Sir Walter, atyai mosollyal a szája szegletében.

Daniel felemelte az előtte pihenő whiskey-s poharat, és egy húzásra kiürítette a tartalmát. Hát persze, hogy Briannáról van szó. Néha azon tűnődött, Walter vajon nem csupán azért szervezte-e be, hogy ha szükséges, megmentse a csökönyös unokahúgát.

– Igen, valóban féktelen, és hajlamos a következmények figyelembevétele nélkül belekeveredni bizonyos helyzetekbe, de az, hogy egyszerre két jegyese legyen, ez még az ő esetében is újszerű.

Sir Walter mogorván bólintott.

– Igaz, de ne felejtse el, hogy félig olasz. Nem hibáztathatjuk a szenvedélyes természetéért, hiszen a vérében van.

– Akkor tehát Brianna az anyjára hasonlít? – tette fel a kérdést Daniel.

Egy hosszú, elnyújtott fújtatás hangja visszhangzott a szobában, Sir Walter arcára kiült a szomorúság.

– Nem igazán tudom, hiszen sosem találkoztam személyesen Edward feleségével. A fivérem Itáliába szökött meg vele, és csak egy évvel később értesültem arról, hogy összeházasodtak. Majd eltelt újabb tizenkét hónap, és kaptam egy levelet, amelyben a halálukról tájékoztattak – mesélte, és egy pillanatra megfeszült az állkapcsa. – Viszont több forrásból is úgy hallottam, hogy Bree anyja nagyon szenvedélyes és makacs hölgy volt, aki vadul védelmezte a szeretteit. Szóval, úgy tűnik, igen, Brianna valóban az anyjára hasonlít.

– Úgy tűnik.

A gondolat, hogy Brianna vadul védelmezte a szeretteit, kényelmetlenül érintette Danielt. Meg is kellett lazítania a nyakkendőjét.

– Nos, Brianna mindig is makacs és eltökélt volt, már kicsi korában is – folytatta Sir Walter. – Emlékszem, amikor a fivérem halála után Itáliába utaztam, nemcsak az ért teljesen váratlanul, hogy Edwardnak és a feleségének lánya született, hanem az is, hogy egyedül ő maradt életben. Miután a testvéremet és a feleségét meggyilkolták, egy bizonyos Fabrizio Bianchi a munkaadója utasítása ellenére kicsempészte őt a városból.

– A munkaadója? – firtatta Daniel.

Sir Walter ujjával dobolni kezdett az asztallapon.

– Nem volt hajlandó elárulni a férfi nevét, attól tartott, hogy ha megtenné, az illető rátalálna. Ami természetesen nonszensz, de Fabrizio egyértelműen félt, és talán nem alaptalanul, hiszen az a gazember azt akarta, hogy fojtsa vízbe Briannát. Mégis miféle szörnyeteg parancsol ilyesmit?

Daniel a sokéves munkája során sajnos egyszer sem tudott meglepődni azon, hogy egyesek milyen mélyre tudnak süllyedni a gonoszság bugyraiban. Egy gyermek halálának elrendelése viszont kétségkívül a legmélyebb szintet jelentette.

– De ez a bizonyos Fabrizio végül nem hajtotta végre az utasítást.

– Hála az égnek, nem! – mondta Sir Walter. – És szerencsére felkeresett, amikor odautaztam, hogy válaszokat kapjak a fivérem meggyilkolásával kapcsolatban. Akkor mutatta be nekem Briannát.

Danielnek az akciói során sohasem kellett egy gyermekkel foglalkoznia. Hála istennek!

– Nem lehetett egyszerű…

– Nem volt az.

Daniel határozottan tette le a poharat az asztalra.

– Brianna természetétől függetlenül, mit vár tőlem, hogyan szabadítsam ki egy ilyen helyzetből?

Különféle kalamajkákból mentette már ki Sir Walter unokahúgát a múltban, de most az az eset jutott az eszébe, amikor Walter arra kérte, utazzon el Kairóba, és legyen a segítségére, miután sikerült magára haragítania egy csapat sírkamratolvajt az egyiptomi expedíciója során.

Brianna egy régészeti ásatásnál segédkezett, épp a nénikéje kísérte, amikor egy pár tolvaj megpróbálta ellopni tőlük azt a műtárgyat, amit Brianna fedezett fel. Bár Breenek sikerült az egyik ásójával elüldöznie a két banditát, de a férfiak becsületén komoly sebet ütött, hogy egy nő képes volt elbánni velük.

Sir Waltert a számos forrása közül az egyik arról tájékoztatta, hogy a tolvajok meg akarják büntetni az unokahúgát, és Danielnek ezért kellett újfent megmentenie őt. Végül elég volt pár aranyérme, hogy helyreálljon a férfiak becsülete. Brianna azonban még Daniel megérkezése előtt felajánlotta nekik ezt a megoldást, de mivel egy nőtől érkezett az ötlet, a büszke tolvajok nem fogadhatták el.

Aztán volt egy másik alkalom, amikor Brianna azzal vonta magára az egyiptomi kormány figyelmét, hogy ki akart vinni néhány relikviát az országból. Persze hamisítványok voltak, de a hivatalnokok, akikkel Brianna szembetalálta magát, nem hagyták, hogy megmagyarázza a dolgot, és a szállodában a nénikéjével együtt házi őrizetben tartották, és csak akkor engedték ki őket az országból, amikor Sir Walter odaküldte Danielt, hogy tárgyaljon velük.

Persze Danielnek nem volt kétsége afelől, hogy Bree a csáberejét bevetve végül megoldotta volna a helyzetet, de a folyamatos utazgatásai és kincskeresése során annyi kényes szituációba keveredett, hogy a férfi számára nem volt kérdés: egy nap tényleg komoly bajba kerül.

Mint most, amikor egyszerre két férfi jegyese volt. Talán nem volt szó életveszélyről, de a helyzet mindenképp egyedinek mondható.

– Drága fiam! – kacsintott Sir Walter. – Ön elég kreatív ahhoz, hogy kitaláljon valamit, ami kiszabadíthatja ebből a szorult helyzetből Breet.

Daniel azon igyekezett, hogy ne üljön ki semmilyen érzelem az arcára.

– Miért nem mondja meg, hogy mi jár a fejében?

– Nincs semmilyen tervem – válaszolta Sir Walter.

Az öreg azt várja tőle, hogy Itáliában kószáljon, és mentse meg az unokahúgát mindenféle terv nélkül? Nem. Ez egyáltalán nem úgy hangzik, mintha az a Sir Walter mondta volna, akit megismert, és aki annyi évvel korábban beszervezte őt.

– De talán ez a segítségére lehet – hajolt le Sir Walter, hogy kinyissa az íróasztala egyik fiókját, amiből előhúzott egy pergament, és kitette az asztalra.

Daniel elvette és átfutotta, majd tekintetét az ártatlannak tűnő Sir Walterre szegezte. Daniel jól ismerte a vén rókát.

– Nem. Ez teljességgel kizárt.

Sir Walter megköszörülte a torkát.

– A házasságlevél nem valódi.

– Remélem is! Nem áll szándékomban felhasználni.

– Mégis mi mást tehetne, eltekintve a két olasz Rómeóval vívott párbajtól, ami úgy tudom, Itáliában bűncselekménynek minősül?

– Kitalálok valamit, de ezt nem – nyújtotta vissza a pergament Sir Walternek.

Kizárt. Pusztán a gondolat, hogy egy ilyen heves vérmérsékletű nő legyen a színlelt felesége, olyan kellemetlenül érintette, hogy félelem töltötte el. Brianna meggondolatlan és nyers, pont, mint Daniel apja. Sosem jutott dűlőre az ilyen emberekkel.

– Tartsa meg, drága fiam! Talán jól jön – mosolyodott el derűsen Sir Walter. – Tapasztalatból tudhatja, hogy mindig jó, ha felkészült az ember.

Daniel a sértő pergament bámulta, majd kelletlenül összehajtogatta, és becsúsztatta a mellényzsebébe. Úgy érezte, a dokumentum lyukat éget a zakóján, de a fenébe is, valóban szeretett minden eshetőségre felkészülni.

– Jó fiú – állt fel Sir Walter, majd a kisasztalról felemelt egy másik levelet, és odaadta Danielnek. – Ezt küldte a feleségem.

Gyorsan átolvasta az oldalakat. Sir Walter nem hazudott, Lady Penderley nem szolgált részletekkel, csak annyit írt, hogy Nápolyban vannak, és Brianna két olasz férfi jegyese lett, akik alig beszéltek angolul, és valószínűleg ez okozta a galibát. A hölgy még azt sem osztotta meg a férjével, kik ezek a férfiak.

– Tehát valamiféle félreértésről van szó?

– Nagyon úgy tűnik – értett vele egyet Sir Walter, miközben megpihentette terjedelmes testét az asztal szélén.

– Hogyhogy nyelvi nehézségeik vannak? – tette fel a kérdést Daniel zavartan. – Brianna félig olasz. Nem tud legalább valamennyire olaszul?

Sir Walter megrázta a fejét.

– Attól tartok, egyetlen szót sem. Az én makacs unokahúgom nem volt hajlandó olaszul tanulni, bármennyire is próbáltam rávenni. Azt hiszem, úgy érezte, már így is nagyon kilóg itt, Angliában az olasz örökségével, és nem akarta ezt azzal tetézni, hogy megtanulja az édesanyja anyanyelvét.

Daniel morcosan rázta meg a fejét.

– Hallgatnia kellett volna önre. Akkor legalább nem keveredett volna ilyen nyomorult helyzetbe. Amit csakis magának köszönhet, természetesen.

Annak a lánynak a makacssága lesz a veszte.

– Nos, ami történt, megtörtént – tért vissza Sir Walter gyakorlatias énje. – Lépnünk kell, és meg kell találnunk a módját annak, hogy orvosoljuk a helyzetet. Haladéktalanul.

– Holnap elhajózom Nápolyba – jelentette ki Daniel.

Minél hamarabb elindul, annál hamarabb úrrá lehet a dolgon.

– Visszahozom Briannát Londonba. Az majd orvosolja a helyzetet.

– Lehetséges, hogy nem akar azonnal távozni – egyenesedett ki Sir Walter, és visszament a székéhez, közben gondosan elkerülte Daniel tekintetét. – Biztos vagyok benne, hogy a feleségem és a legkisebb lányom belátja majd, hogy ez a legjobb megoldás, de kétlem, hogy Brianna és Travis is így gondolná.

– A fia is elutazott a hölgyekkel? Ha ott van, miért nem ő lép közbe?

Sir Walter összeérintette maga előtt az ujjait.

– Úgy tűnik, ő is valamiféle régészeti kincs nyomába eredt. Hiszen tudja, milyen Travis.

– Hogy őszinte legyek, nagyban hasonlít az unokahúgára, uram.

Sir Walter egy pillanatra elgondolkodott.

– Igen. Csupán hat hónap van közöttük, együtt nőttek fel. Olyanok, mint a borsó meg a héja, és mindketten szenvedélyesen gyűjtik a régiségeket. Ezért is mentek Nápolyba. Travis és Brianna egy bizonyos régiséget kerestek, és hát tudja, milyenek, amikor nem kapják meg, amit akarnak. Pláne, ha régi tárgyakról van szó.

– Olyanok, mint a nyamvadt kutyák a csontjaikkal.

– Találó leírás – értett egyet fájdalmasan Sir Walter. – A lényeg az, hogy mivel Travis máshol van, kétlem, hogy tudna róla, milyen kalamajkába keverte magát Brianna.