A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ava Harrison: Broken Reign (The Corrupt Empire #5), 2022

Fordította
HORVÁTH M. ZSANETT

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A becstelen (Alvilági játszmák 1.), 2022

A zsarnok (Alvilági játszmák 2.), 2022

A vétkes (Alvilági játszmák 3.), 2022

A bűnös (Alvilági játszmák 4.), 2022

Copyright © 2022 by Ava Harrison

Published by AH Publishing

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-93-1

Szent és bűnös között az a különbség, hogy minden szent maga mögött hagyott egy múltat, és minden bűnösre vár egy jövő.

OSCAR WILDE

ELŐHANG

Matthews rendőrtiszt

Ideális nap ez egy gyilkosságra.

A fél őrs a Waverly Streeten dekkol, a kapitány ötvenedik születésnapja alkalmából bezsúfolódtak a rozoga nantucketi otthonába. Borzalmasan lelassult a reakcióidőnk. Charlie és Rick az asztaluknál szundikálnak, a hortyogásuk az egyetlen életjel az üres székek tengerében.

Manapság mindig tartok egy extra bilincset az övemen. De amikor kibámulok az ablakon, odakint semmi mozgás. Feltűnően nagy a csend.

Nincsenek hívások. Se könnyek. Se hullazsákok.

Az a fajta vasárnap délután, amit valaha természetesnek vettünk.

Az a fajta vasárnap, mint régen, mielőtt minden megváltozott.

Persze bűnözés mindig volt. De az idei év előtt a bűnözők krémje a város másik felét uralta. Ami nem az én hatásköröm, az nem az én kurva problémám. Amíg Reddington polgárait biztonságban tartottam, addig aranyat értem.

De az akkor volt, ez pedig most van.

Manapság nem telik el nap túladagolás nélkül. Egyre közelebb és közelebb kúsznak a drogok a város szívéhez. És ha igaz, amit az utcán beszélnek, a kikötőben készülődő háború is erre tart.

A kerületi ügyész azzal az ígérettel indította a kampányát, hogy a drogok soha nem jutnak el a mi kis csendes közösségünkbe. Hogy meg fogja állítani.

Egy kibaszott vicc az egész!

Húsz percen belül már negyedszerre nézek az órámra. Két perc maradt a műszakomból. Épp szedelőzködni kezdek, amikor csörög a telefon az asztalon. Éles hangja megtöri a nap csendjét.

Csak csöng…

…és csöng.

Charlie és Rick zavartalanul szunyókálnak, nem izgatja őket a kakofónia. A telefonért nyúlok, közben végignézek az asztalomat uraló rendetlenségen – tollak és papírgombócok szanaszét, még egy koszos kávéscsésze is akad köztük.

A telefon mellett egy köteg fotó hever. Megakad a szemem az egyiken. Egy kép Barosról, városunk új drogdíleréről. Az elmúlt évben minden lépését szemmel tartottuk, fentről kaptuk az utasítást.

Félretolom a köteget, nehogy véletlenül lelökjem, és felveszem a kagylót. Bömbölő hang tölti be a teret. A kapitány az, egy tucatnyi kollégám kíséretében. Civilben lépnek be az őrsre, egymás szavába vágnak, eszelős a tekintetük. A főnök ingén még ott virít a Szülinapos fiú! kitűző, nyilván a felesége jóvoltából.

Körülvesz a zsivaj. Hagyom a francba a telefont, és körülnézek, hogy kiderítsem, mi folyik itt. A rendőrök egymás köré gyűlnek, lehajtott fejjel hallgatnak egy nyomozót. Markot. A gyilkosságiaktól.

Belinda ráüvölt valakire mellettem, hogy válaszoljon már neki. A terem túloldalán Philip a kijárathoz vezető folyosóra rohan. Fogalmam sincs, mi történik, de rám tör az idegesség.

Nem gondolkodom. Olyan erővel tolom hátra a székemet, hogy a fémlábak csikorognak a padlón. A szék hátracsapódik, valószínűleg horpadást hagy a falon. Leszarom.

– Mi van? – ásítozik Rick. Feláll, kinyújtja a karját a feje fölött, és felrázza Charlie-t. Körbe-körbecikázik a tekintete, azt lesi, hátha valaki tudja, hogy mi folyik itt.

Megrázom a fejem, és kiegészítem a kollekciómat még egy bilinccsel.

– Gőzöm sincs, de kurva nagy gebasz lehet.

A testem végre utoléri az agyamat, és reagál a káoszra. A következő pillanatban már a kapitány felé rohanok.

Valami nem stimmel. Az arca természetellenesen sápadt, és ha ez nem lenne elég, megfeszül az állkapcsa.

– Kapitány?

Rám mered.

Üres tekintettel.

– Mi történt? – kérdem.

– Helyzet van… – Elhallgat és megrázza a fejét, mintha fel sem tudná fogni, amit az imént hallott.

– Miféle helyzet?

De hiába, nem válaszol. Felbolydul a terem. Egyik bejövő hívás a másikat éri, mindenki kiabál.

Várom, hogy mondjon valamit, ehelyett felegyenesedik. Kihúzza magát, nyílegyenes a gerince, megdörzsöli a szemét, tekintete újra kitisztul, azután elsétál tőlem a terem közepére, ahol megáll az összeverődött tömeg előtt.

Csend borul ránk.

Kővé dermedek.

Készülök lelkileg a borzalomra.

– Több tucat bejelentést kaptunk egy robbanásról, és sikoltozást hallottak egy étteremből. Számos szemtanú szerint úgy hangzott, mintha mészárlás történt volna.

Kitör a káosz.

Ismét felzúdul mindenki, kérdésekkel bombázzák a kapitányt.

Mind tudtuk, hogy előbb-utóbb elérkezik ez a pillanat.

Elkerülhetetlen volt. Ám hiába fáradoztunk azon, hogy megszabadítsuk a városunkat a világ söpredékétől, hiába túlóráztunk, hogy megfékezzük őket, mielőtt túl késő lenne, nem tudtunk felkészülni arra, hogy milyen lesz, ha bekövetkezik az első leszámolás.

Sebesen jár az agyam, miközben azon tűnődöm, vajon hol történhetett. Melyik étteremben? A kikötőben? Talán a kávézó a lakótelep mellett, amit elárasztottak a drogosok? De aztán elhangzanak a szavak, a szívem kalapál.

Al falatozója.

Mészárlás történt.

– Mindenkit mozgósítunk. Matthews, Sterling, Bruno és Ludlow, menjetek Al falatozójához…

Indulok.

A helyi kajálda.

Egy kisvendéglő, ahová sokan járnak. A családok ott ünneplik a jeles napjaikat. A barátaikkal, a párjukkal… a gyerekeikkel.

Keserű íz szökik fel a torkomon. Az étterem egy kilométerre sincs az őrstől.

Nincs messze – emlékeztetem magam. – Ha most rögtön indulok, talán meg tudom állítani. Talán még nem késtünk el.

Szaggatottan nyelem a levegőt, ahogy sprintelni kezdek. Utánam üvöltenek, hogy álljak meg. Várjak. Erősítésre lesz szükségem.

De mielőtt megállíthatnának, kirúgom az ajtót, és már kint is vagyok az épületből. Hallom, hogy mögöttem Tom kiabál, hogy ő is jön, aztán a többiek is követnek.

Az arcomba csap a hideg, mint egy kegyetlen pofon.

Kabát nélkül iramodtam neki.

De mivel tudom, hová megyek, és mire számíthatok, nem fordulok vissza. Nem tehetem. Erre most nincs időm.

Szétárad az ereimben a vér, ahogy szedem a lábam.

Eszeveszett sebességgel ver a szívem.

Mindjárt ott vagyok.

Már csak néhány háztömb.

Alig kapok levegőt, mire az épület közelébe érek. Ég a tüdőm, és mélyeket lélegzek, hogy megnyugodjak.

Az utca sarkán, alig néhány méterre az épület bejáratától, mindkét irányba elfordítom a fejem, hogy lássam a többi rendőrt, akik követtek.

A legtöbben kétrét görnyednek, hevesen zihálnak, ahogy levegő után kapkodnak. Mások a rádióba beszélnek, nyilván a kapitány utasításaira várnak.

Nem foglalkozom velük, felmérem a helyzetet. Várjak még valakire? A különleges egységre a szomszéd városból? Vagy menjek be anélkül, hogy valaki szemmel tartaná az épületet?

Csend van. Hátborzongatóan nagy a csend. Mintha az egész város tudná, hogy mi folyik itt, és úgy döntöttek, hogy távol tartják magukat a pusztítástól.

Normális esetben az ember arra számít, hogy egy ilyen városban gyalogosok sétálnak, autók járnak, barátok kacarásznak, a párok kéz a kézben andalognak.

De most semmi.

Megtorpanok a fojtogató csendben. Hiába vannak fenntartásaim, kényszerítem magam, hogy megmozduljak. Továbbmegyek, de nem tudom, mit fogok találni.

Nem tudom, miféle borzalmak várnak odabent.

Úgy érzem magam, mintha egy lassított felvételben lennék. Mintha egy horrorfilmben ragadtam volna, ahol elnémul a világ, mielőtt elszabadul a pokol.

A legjobban az rémít meg, hogy nincs lövöldözés. Egyetlen hang sem hallatszik az épületből.

Lassan kinyitom az ajtót, és óvatosan belépek. Felemelem a pisztolyomat, kibiztosítom, a kezem a ravaszon. Amint átléptem a küszöböt, megcsapja az orromat a lőpor ismerős bűze.

Majd az arcomba csap a forróság, és beszivárog az orrlyukaimba. Az imént adták le a lövéseket, nyilván hangtompítóval. Csak most ért véget a vérfürdő, ami azt jelenti, hogy a fenyegetés még nagyon is közel lehet. Összeszedem magam, és beljebb merészkedem az épületbe.

Elsőre nem látok semmi szokatlant.

Kivéve a legfontosabb dolgot.

Az élet jeleit.

A zenegép zümmög halkan. A dalocska elüt az élénk színű falak és a bulidekor világától. Egy lassú, érzelmes melódia. Libabőrös leszek tőle.

Mintha még a dalszöveg is figyelmeztetne…

Valami baljósra figyelmeztet, ami a sarkon túl vár rám.

Al falatozója hangos és harsány szokott lenni, de most üres a hely. Megfigyelem a részleteket. A foltos tapétát. A kipukkadt lufikat. A fémes szagot.

Ahogy befordulok a sarkon, véget ér az illúzió.

Ez egy mészárlás.

A töltényhüvelyek úgy hevernek a padlón, mint a szétszórt konfetti.

Követem őket, és benézek az első bokszba.

Egy véres kéznyom van az ülésen. Lepillantok, és tágra nyílt, üveges szempár néz vissza rám. Köztük egy golyó ütötte lyuk.

Összeszorul az állkapcsom és megfeszülnek az izmaim.

Felemelem a fegyvert, lövésre készen, és a következő bokszhoz lépek.

Vörös csík az asztalon. A falon is végighúzták, az ablakon véres kéznyomok.

Valaki menekülni próbált.

Keresem a testet…

Aztán megpillantom. A nő bemászott a pad alá, mintha el tudna bújni.

De így is megtalálta a halál.

Lenyelem az epét a torkomban, és elfordulok, hogy ellennőrizzem az étkező többi részét.

Testek hevernek szerte a padlón. Véresek. Rengeteg itt a vér. A vörös csíkok úgy éktelenkednek a fehér linóleumpadlón, mint friss festék a makulátlan vásznon. Hetekbe telik, mire végeznek a helyszíneléssel. Mire kiderítjük, hogy melyik vérfolt kié.

Nagyot nyelek, és a számon keresztül lélegzem. Nem most jött el az ideje, hogy összeomoljak.

Kényszerítem magam, hogy közelebb lépjek, vigyázva, nehogy megzavarjam a helyszínt.

Újabb holttestet találok. Falfehér, tágra nyílt szemekkel, a mai nap borzalma örökre beléjük ivódott. Legszívesebben végigsimítanék a kezemmel a szemhéján, hogy lecsukjam. Hadd nyugodjon békében.

De nem nyúlhatok semmihez sem.

Az arcán és az ajkán friss lila és szürke foltok. A bőre még nem viaszos, ami azt jelenti, hogy valamikor az elmúlt húsz percben történt.

Bárki tette, nem juthatott messzire. És biztosan hangtompítót használt, különben hallottuk volna a lövéseket az őrsön.

Előveszem a telefont, hogy felhívjam az őrsöt, és jelentsem, hol vagyok és mit találtam. Üres a hely, a konyha melletti rejtett hátsó ajtó a legvalószínűbb menekülési útvonal. Mindenesetre nem teszem el a fegyvert, amíg folytatom a túlélők felkutatását.

Végigsiklik a tekintetem a falakon, az ablakokon és az asztalokon.

Ekkor megakad rajta a szemem. Egy alig látható vérnyom. Követem. Minden lépés lassú és kiszámított, ahogy követem a vér útját.

A zenegép mögé, egy ajtóhoz.

El van rejtve.

A pokolba is, egész életemben ebben a városban éltem, minden héten ellátogattam Al falatozójába, mégsem tudtam a létezéséről.

A zenegép mögött, mely évek óta szórakoztatja a várost, résnyire nyitva van az ajtó. Elindulok felé, készen arra, hogy meghúzzam a ravaszt, ha kell. Remélem, nem kell! Remélem, egy ártatlan! Valaki, aki túlélte.

Lassan kinyújtom a kezem, és megérintem a kilincset.

Az ajtó nyikorgása megtöri az étkező csendjét. Amint kinyílik, behajolok, és ekkor pillantom meg.

A véres kezet.

ELSŐ FEJEZET

Húsz évvel később…

Tobias

Egyetlen célom van az életben.

Egyetlen cél lebeg szüntelenül a szemem előtt.

Mindent felemészt, még engem is. De rendet kell tennem, mielőtt nekigyürkőznék.

És ezzel el is érkeztem a jelenhez. A jobb lábam már a járdán, kiszállok a kocsiból, és a bíróság felé veszem az irányt.

Nincs okom utasításokat adni a sofőrnek. Meg fog várni, amíg elintézem, amit kell – mint mindig.

Utálom, hogy ide-oda fuvaroznak, de a jelek szerint szükséges. Ma viszont, a biztonsági emberem tiltakozása ellenére, egyedül megyek be. Az egyetlen, aki mellettem lesz, az Gideon, a jobbkezem.

Ő már itt van, a helyén, felderíti a helyszínt, felméri a lehetséges veszélyt, amire figyelnie kell.

Gyors léptekkel haladok a célom felé.

Az oszlopokkal szegélyezett tágas bírósági épület fölém tornyosul, és felsietek a masszív gránitlépcsőn a bejárat felé.

Természetesen, amikor felérek a lépcső tetejére, át kell mennem a biztonsági ellenőrzésen.

Foglalkozási ártalom, hogy ma nem hordhatok magamnál fegyvert, amivel hátrányba kerülök, ha egy ellenségem úgy dönt, hogy az életemre tör.

Ez az oka annak, hogy Gideon előrement. Hogy megbizonyosodjon arról, hogy semmi sem jut át mellette.

Gideon alapos kiképzést kapott, már egy kilométerről kiszúrja a fenyegetést, így fegyverre sincs szüksége ahhoz, hogy kiiktasson valakit.

A puszta keze legalább olyan halálos, mint a fegyvere.

Jól jön, hogy ilyen személy áll az oldalamon.

Gideon azonban több ennél.

Nemcsak a jobbkezem – ő az, aki majd átveszi az irányítást, ha visszavonulok. Senki másban nem bíznék meg. Gideonnal tinédzser korunkban barátkoztunk össze még Miamiban, így ő a tökéletes jelölt arra, hogy átadjam neki a kastély kulcsait. Mázli, hogy nincs ellenvetése, és amíg nem kerül sor az átadásra, újra meg újra bebizonyítja a hűségét.

Akárcsak most, amikor teljes bizalmamat beléhelyezem, ahogy átmegyek fegyver nélkül, védtelenül a fémdetektoron. Könnyű célpont vagyok, ha az ellenségeim úgy döntenek, hogy az életemre törnek.

Mégis úgy érzem, hogy megéri. Hajlandó vagyok vállalni a kockázatot, mert tudnom kell, mivel állok szemben. Látni akarom őt éles helyzetben.

Felix Bernard itt van.

Az előzetes meghallgatáson azt vizsgálják, hogy megalapozott-e egyáltalán, hogy bűncselekményt követett el. Ebben az esetben az a kérdés, hogy van-e elég bizonyíték arra, hogy összekapcsolják a pénzmosási üggyel. Azzal, ami közvetlenül egy nagy drogbirodalomhoz köti.

Nem kérdés, hogy Felix Bernard úgyis megússza. Nem fog börtönbe kerülni. Számomra ez egyértelmű, mégis látnom kell őt. Be kell pillantanom egyenesen a szemétláda lelkébe, tudnom kell, mi van benne. És úgy leljük meg a bensőben élő démonokat, ha belenézünk valakinek a szemébe.

Miután átjutottam a biztonságiakon, gond nélkül, nyilván, a tárgyalóterem felé indulok, ahol Gideon már vár. Az előzetes meghallgatás nyilvános. Valószínűleg nem jó ötlet.

Ha nem vetik el az ügyet, igazi látványosság lesz belőle. Ha én lennék a bíró, ami nyilvánvalóan nem vagyok, még idejében leállítanám. De az ő ostoba döntése kedvez nekem, mert így láthatom Felixet akció közben. A mi szakmánkban, a biztonsági intézkedések mellett, Felix és én ritkán tartózkodunk ugyanabban az épületben, még ugyanazon az irányítószámon sem egyszerre. Különféle óvintézkedések biztosítják, hogy ilyesmire ne kerüljön sor.

Sietős léptekkel megyek végig a folyosón. A márványpadlón koppanó cipőtalpak halk, tapsoló ritmusban jelzik a közeledésemet. Az embereket kerülgetem a folyosón, majd néhány másodpercen belül odaérek a nagyteremhez.

Zsúfolásig telt.

Ez nem egy bírósági épület. Hanem egy kibaszott cirkusz. És Felix a főattrakció.

Csupa ismert arc van itt.

Elsőként az ötös csatorna szenzációhajhász híradósát ismerem fel. Csinos, fiatal nő. Tökéletes, vállig érő, szőke haj, makulátlan frizura, fogkrémreklámba illő mosoly, de még ott a seggén a tojáshéj. Szinte látom, ahogy csorog a nyála, amiért ő kapta a sztorit.

Nem is sejti, hogy a főnöke valószínűleg csak azért küldte, hogy megkímélje magát a fejfájástól. Mert ebből ma nem lesz sztori.

Végignézek a termen, és megpillantom Gideont. Pontosan ott vár rám, ahol megígérte.

Öltönyben úgy fest, mint egy törvénytisztelő üzletember. Mégis ide nem valónak érzem. Az olyan férfiak, mint ő – mint én – nem sok időt töltenek a bíróságon. Általában tocsogunk a vérben, valami szerencsétlen fattyú belső szerveivel a kezünkben.

Leülök mellé, biccentek, de nem szólok semmit. Amit bizonyára ő is értékel. Gideon szűkszavú típus, ha meg is szólal, azt is leginkább csak azért teszi, hogy kifejezze nemtetszését, vagy gúnyos, szarkasztikus megjegyzést tegyen.

Egyetlen gyors pillantással felmérem a környezetemet, és megpillantom a célpontomat.

Bernardot.

Sugárzik belőle a gazdagság.

Nem csúnya ember – éppen ellenkezőleg. Ha nő lennék, vonzónak találnám. Napbarnított bőr, őszülő haj.

Mindig makulátlanul öltözködik, kifogástalanul játssza az előkelő üzletember szerepét.

Én csak tudom. Én is ugyanolyan jól játszom.

De azt is tudom, hogy ez csak porhintés.

Mindketten a két világ határán táncolunk, ugyanúgy az alvilágban settenkedünk.

Felix is körbenéz, mintha keresne valakit. Miután felméri a tömeget, az ügyvédeihez fordul – egy férfi és egy nő képviseli.

A férfival nem törődöm, a nőre viszont felfigyelek.

Ebből a szögből nem látom az arcát, amit viszont látok, az máris tetszik. Hosszú, hullámos barna haja leomlik a hátán, miközben az ügyfeléhez beszél.

Az alkalomhoz öltözött, de ebben az öltözékben akár vacsorázni is elmehetne. A szűkre szabott blézer alatt egy szintén szűk ruha feszül a testére. Feltűri a blézer ujját, és kivillan alóla valami. Csak nem egy tetoválás?

Érdekes. És meglepő.

Ki az ügyvéded, Bernard?

A nő ekkor hátrafordul, és elakad a lélegzetem.

Azt a kurvaaa…

– Minden rendben? – hallom Gideon hangját magam mellől, de úgy hangzik, mintha a víz alól beszélne. Megbabonázva bámulom a nőt, képtelen vagyok elfordulni tőle.

Puha ajkak, ez az első, amit megpillantok. Nem túl nagyok, de elég teltek ahhoz, hogy hatással legyenek a férfiember szívére. Nem olyan, mint azok a nők, akikhez általában vonzódom. Természetes szépség, mintha egyáltalán nem viselne sminket, mert önmagában, segítség nélkül is gyönyörű. Tovább fürkészem a tekintetemmel.

Végül a szemébe nézek. Olyan a tekintete, mintha sok szörnyűséget látott volna már. Amit meg tudok érteni, mert én is láttam eleget.

– Tobias? – Eljut a tudatomig a szó, de még mindig nem bírok elszakadni tőle.

Ezután jön az érintés a karomon, de még mindig nem fordulok el tőle.

Ismerősnek tűnik.

Nem tudom pontosan felidézni ezt a szempárt.

Emlékeztet egy lányra, akit valaha ismertem.

Talán ő az.

Várok, hátha felismer. Nemcsak azért, mert úgy érzem, hogy már találkoztunk azelőtt, hanem mert végül mindenki felismer. Rengeteg magazinban szerepelt az arcom. Sokan spekulálnak, vajon honnan van a pénzem. Agglegény vagyok-e még.

De semmi.

Üres a tekintete.

A fogaimat csikorgatom. Nem tudja, ki vagyok.

Lehet, hogy tévedek? Talán nem ő az.

Nem.

Harag szivárog az ereimbe, ahogy farkasszemet nézek vele. Egymásnak feszül a két akarat. Vajon ki vet neki véget előbb? Hosszú másodpercek után végül megteszi, megszakítja a szemkontaktust, hogy visszaforduljon az ügyfeléhez.

Megfeszül a testem. Felbőszít az elutasítása. Összehúzom a szemem, és tovább figyelem. Ekkor megteszi. Visszanéz rám.

Nem bírja megállni.

Rákacsintok, és még innen is látom, ahogy elvörösödik. Elkerekedik a szeme. Nem számított rá, hogy észreveszem.

Helyes.

Pislog, majd megrázza a fejét, és visszafordul az ügyfeléhez.

Gideon megint mond valamit, de felőlem akár a közelgő világvégére is figyelmeztethetne, az sem változtatna semmin.

Elkezdődik a meghallgatás, én pedig órákig nézem a nőt anélkül, hogy elfordítanám a tekintetemet. Ahogy telik az idő, egyre meggyőzőbben és szenvedélyesebben érvel.

A hangja tekintélyt parancsolóan betölti a termet.

Lendületesen beszél. Nem szabad lekicsinyelni az erejét.

– Az ügyész úgy rángatta be az ügyfelemet ebbe a tárgyalóterembe, mintha közönséges bűnöző lenne… – De amikor találkozik a tekintetünk és mosolyra húzza a száját, majd rám kacsint, köpni-nyelni nem tudok.

A francba!

Olyan erő van benne, ami csodálatra méltó. Egy szenvedélyes nő. Múlik az idő, de én úgy érzem, mintha elrepülne.

Mire észbe kapok, Gideon oldalba bök; ideje indulni.

A teremben elszabadult a pokol, és Bernardhoz fordultak az ügyvédei. Nem lesz tárgyalás. Nem mintha ez bárkit is meglepne. Ennyire jó ez a nő.

Hála neki, szabadon távozhat az ügyfele. Nézem, ahogy kezet ráznak. Nézem, ahogy a férfi rámosolyog a nőre. Felix Bernard ugyanúgy néz rá, mint én, mint minden férfi a teremben.

Kígyószerű szeme kéjesen felcsillan, ahogy elképzeli maga alatt a nőt.

Ökölbe szorul a kezem, amikor az ügyvédnő visszamosolyog rá. Szakszerű és távolságtartó. Ennek ellenére a nő pillantása felébreszt bennem egy ösztönt.

Meg fogom kapni. Ellopom Bernardtól. Majd, ha ez megtörtént, a képébe dörgölöm, miközben minden lehetséges információt kicsikarok róla a nőből.

Igen, pontosan ezt fogom tenni. Meghoztam a döntést. Már csak meg kell valósítani.

– Mi a helyzet? – Gideon feszülten figyel engem.

– Az a nő – felelem, és biccentek az ügyvédnő elé.

– Skye Matthews?

Felkeltette a kíváncsiságomat. Ő lenne az a lány, akire gondoltam? Az biztos, hogy kurvára emlékeztet rá. Felidézem a múltat, és megjelenik előttem a képe.

A múltban találom magam, és megpillantok egy lányt. A mosolyát. Nem, nem is mosoly volt, hanem egy vigyor, egy kacsintás kíséretében…

Biztosan ő az.

– Részletesebben?

– A Stuarts, Finkel and Williams ügyvédi irodának dolgozik. – New York egyik legmenőbb cégének. – Kezdő munkatárs. Ami azt illeti, meglep, hogy a vezető partner átengedte neki az irányítást.

– Érdekes. – Ezt még a saját javamra fordíthatom. Seth Williams egy menyét, egy mocsok, aki a kellő árért hajlandó eladni Felix Bernardot annak, aki a legtöbbek kínálja érte, ez pedig én lennék.

– Mi jár a fejedben?

Mosolyra húzódik a szám. Fel akarom bérelni.

– Mivel visszavonulok, szükségem lesz egy ügyvédre… – Elhallgatok. Összeáll a terv. – Fel akarom fogadni.

– És ezt mégis, hogy gondolod? Nem fogadnak új ügyfeleket.

– Ez hadd legyen az én problémám.

– Mivel nekem is van némi közöm a visszavonulási terveidhez, azt hiszem, ennél a szarságnál azért jobb választ érdemlek.

Igaza van. Bármi legyen a következménye, valószínűleg neki kell majd eltakarítania.

Bólintok, és nekilátok beavatni a tervbe.

A végjáték ugyanaz lesz.

Skye Matthews ismét az utamba tévedt, és ezúttal ott is marad. Nem számít, mi történik. Vagy hogy mit érez ezzel kapcsolatban.

El van döntve a jövője.

MÁSODIK FEJEZET

Skye

Közhelyesen hangzik, de érzem magamon a tekintetét, mielőtt meglátnám. Mintha elcsendesülne a terem, és milliónyi szempár nézne rám, de csak egyet érzékelek.

Nincs szükség bemutatkozásra. Sem arra, hogy közöljék velem, ki ez az ember. Ha remete lennék, aki soha nem hagyja el a házát, akkor is tudnám. A hírneve megelőzte.

Tobias Kosta.

Újdonsült milliárdos. Hírhedten zárkózott. És határozottan a legjóképűbb férfi, akit valaha láttam.

A magazinfotók nem érnek fel a valósággal. Sem a megszámlálhatatlan kép az interneten. Sötét haj. A szeme, akár a halpikkely. Fakó, kék és metsző. Markáns állán tökéletesen borosta teszi teljessé az összhatást, de a napbarnított bőre sem utolsó, mintha most szállt volna le egy jachtról.

Úgy hallottam, az apja görög milliomos volt, az anyja pedig…

Nos, ez egy másik történet.

Ha igazak a pletykák, kolumbiai volt. Vagy legalábbis valaki Kosta családjából. Azt beszélik – és ismétlem, korlátozott információ áll rendelkezésre Tobiasről, mivel elzárkózik a nyilvánosság elől meg minden –, hogy a családja kapcsolatban állt Pablo Escobarral.

Nem biztos, hogy igaz. De mivel azt is mondják, hogy az országban keringő drogok felét ő vagy a családja hozta be, lehet, hogy van némi alapja ezeknek az állításoknak.

Nem számít. Függetlenül attól, hogy ki ő és mi az igazság, nem tudom levenni róla a szemem. Pedig muszáj, mert tudom, hogy mindjárt belép a bíró.

Mély levegőt veszek, megnyugtatom az idegeimet, majd megteszem. Megszakítom a szemkontaktust.

Nem szokásom elveszíteni a fejem. Nem vagyok az a fajta, aki beindul egy jóképű arctól. De a fenébe is! Mintha egyenesen a görög mitológiából lépett volna ki.

Egy isten.

Elfojtom a bennem kavargó érzéseket, és visszafordulok az ügyfelemhez.

Feltételezem, hogy Tobias miatta jött ide.

Riválisok. Azt beszélik, hogy mindkét üzletember az országnak ezen a részén terjeszti a drogokat. Nem tudom biztosan, hogy Tobiasnek mi a szerepe, de nyilván eleget tudok az ügyfelemről ahhoz, hogy tudjam, nem kispályás a pasas.

Azt is tudom, hogy nem szabadna Tobiasre gondolnom, arra kell koncentrálnom, amiért itt vagyok. Azért vagyok itt, hogy ejtsék az ügyet, mielőtt még elkezdődne. Felix Bernard túl okos és túl sok ügyvédet alkalmaz ahhoz, hogy esélyük legyen ellene.

Nem fogom hagyni, hogy per legyen belőle.

Nagy valószínűséggel a bíró még ma elutasítja az ügyet. Soha nem fog bíróság elé kerülni. Nincs bizonyíték, és mivel értek a munkámhoz, semmi kétségem a mai nap kimenetelét illetően. Ettől a pillanattól kezdve gyorsan telik az idő. Én beszélek. Indítványozom az ügy elutasítását. Ismertetem az ügyet a bíró előtt. Majd elcsendesül a terem, és várunk.

Meredten figyelek.

Eljött az igazság pillanata. Lassan múlik az idő, ahogy várok. Végül megtörténik. Az ügyet elutasítják. Nincs elég bizonyíték a tárgyaláshoz.

Megint sikerült.

Fiatal vagyok és elszánt. Lehet, hogy még csak kezdő ügyvéd vagyok, de tökéletesen végzem a munkám. Az a célom, hogy én legyek a legjobb ügyvéd, akit csak pénzért lehet kapni. Szükségem van arra, hogy a klienseim megbízzanak bennem. Azt akarom, hogy az ügyfelem…

– Szép munka volt! – szólal meg mellettem egy hang, kizökkentve a gondolataimból.

Szétnyílik az ajkam. Ez soha nem unom meg. De dicséret ide vagy oda, görcsbe rándul a gyomrom attól, ahogy Felix rám néz. Gyűlölöm ezt az embert. Hogyne gyűlölném? Ő a megtestesült gonosz. De végső soron ő is kulcsszerepet játszik a célom eléréséhez. Rávillantok egy hamis mosolyt.

– Köszönöm, Mr. Bernard.

– Felix. Hívj csak Felixnek. Azt hiszem, a mai nap után igazán tegeződhetnénk. Nem gondolod, Skye? – Ahogy szinte dorombolja a nevemet, összerezzenek, de ez még mindig nem minden. Közelebb hajol. – Elmehetnénk megünnepelni – duruzsolja, miközben végigsiklik rajtam a tekintete. Hátborzongatóan. Egy újabb ok, amiért utálom ezt az embert.

Ha nem lenne olyan fontos nekem, megmondanám neki, hogy hová menjen, de sajnos szépen kell viselkednem. A legjobb ügyvédnek… ennek kell lennem.

– Rettenetesen sajnálom, Felix. – Mocskosnak érzem magam, amikor kimondom a nevét. Rám tör a késztetés, hogy szappannal mossam ki a számat. – Van egy másik kötelezettségem is. Egy meghallgatás háromkor. Majd máskor.

Mézesmázos vagyok. Hadd higgye, hogy ez is egy lehetőség. Hogy talán van esélye. Pedig nincs.

– Szavadon foglak.

Semmi kétségem afelől, hogy így fog tenni. Lehajolok, felkapom a holmimat az asztalról, bepakolok a táskámba, és sarkon fordulok.

Elnézek a terem végébe, ácsingózva, hogy még mindig figyel egy szempár, de senki sem néz vissza rám. Már elment.

Titkon csalódott vagyok. Nem kéne így éreznem, ennyi idő után, amennyit veszélyes alakok között töltöttem, ám úgy tűnik, nem számít. Elűzöm a fejemből a gondolatot, és kisétálok az épületből. Még rengeteg dolgom van ma, és senki sem intézi el őket helyettem.