A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hontalan lelkek (Hontalan lelkek-trilógia 1.), 2020

Rekviem egy halott lányért (Hontalan lelkek-trilógia 2.), 2021

Démonok ivadéka (Hontalan lelkek-trilógia 3.), 2021

A fekete esernyős férfi, 2021

Hamu, 2021

A boszorkány hagyatéka (újrakiadás), 2022

Istentelen vidék, 2022

A lány, akit élve ástak el (Medúza-krónikák 1.), 2022

Az ártatlanság vámszedői (Medúza-krónikák 2.), 2022

Copyright © Győrffy-Kiss József, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-13-6

Szüleimnek szeretettel,
akik segítettek megtalálni a helyes utat.

PROLÓGUS

Az árnyékban megbúvó alak óvatosan a nyirkos falnak támasztotta hátát, miközben fegyverét közelebb húzta a lábához. Görcsösen markolta a rövidre vágott puska csövét. Rémülten kapkodott levegő után, próbált némi nyugalmat magára erőltetni, de ezekben a megrázó percekben már neki sem sikerült elfojtania zihálását. Kopott ingét vörösre festette az oldalából kibuggyanó vér, ami csillapíthatatlanul szivárgott. Kezét erősen a sérülésre szorította, és megpróbálta enyhíteni a vérzést. Nem sikerült.

Megrémítette a helyzet, de nem félt.

Rendőrök és vérebek lihegtek órák óta a nyomában. Átszáguldott a városon, majd összetört autóját hátrahagyva, sötét erdőkön és bűzös csatornákon keresztül menekült, de még most sem tudta felfogni, hogyan került ebbe az elhagyatott házba. Talán abban reménykedett, hogy a zsaruk elveszítik a nyomát. Ez természetesen hiú ábránd volt csupán.

Legalább ötven rendőr vette körül a romos házat, és mindegyik arra várt, hogy végre kilépjen rejtekhelyéről. De ő nem akart kimenni, pedig jól tudta, hogy ezt a játékot már nem játszhatja tovább. Életében először, vesztett.

Lába megrogyott a fájdalomtól és a vérveszteségtől. Az oldala egyre hevesebben lüktetett. Valamelyik buzgómócsing zsaru telibe trafált!, gondolta, miközben a málló vakolatnak támaszkodott. Lassan leült a mocskos padlóra, hátát szorosan a falnak nyomta, és élvezte, ahogy az abból áradó hideg átjárja testét. Egyszerűen megdöglök, mint egy kivert kutya…

A ház előtt felsorakozott rendőrautók villogó fénye pulzálva tört be a düledező épület bezúzott ablakain, egyszer vörösre, másszor pedig kékre festve a bűzlő szoba falait. Az üldözöttet nem zavarta tovább az oldalából feltörő fájdalom. Megpróbált nem gondolni többé sérülésére, igyekezett inkább áldozatainak arcát felidézni, ez pedig minden alkalommal, különös kéjjel töltötte el.

– A pokolban az összes némber a szolgám lesz! – zihálta, majd a sötétség mélyére köpött. A puskát csőre töltve keresztbe fektette a combján. Ábrándosan elmosolyodott, és a törött ablakon keresztül kinézett a hideg éjszakába. A távolban látni vélte a házak fényeit, amint megpróbálják áttörni magukat a településre nehezedő sötétségen. Rideg szívét kellemes melegség járta át.

Szerette ezt a várost.

Itt szembesült egészen fiatalon az élet sötét oldalával, és olyan mérhetetlen szenvedély kerítette hatalmába, amilyet előtte még soha nem tapasztalt. Már kamaszként úgy érezte, dönthet emberek sorsáról, miként a farkas, amikor bekerül egy csapat bárány közé. Ösztönösen pusztít vagy megkegyelmez. Ez az érzés, továbbá a gyilkolás torokszorítóan édes íze, maga volt a beteljesülés számára.

Élvezte, és nem bánt meg semmit…

– Adja meg magát! – hallatszott a hangosbemondóba kiabáló rendőrtiszt hangja. – Feltartott kézzel jöjjön ki! A házat körülvettük, semmi esélye a menekülésre!

Nem mozdult. Nem akart menekülni, de nem is állt szándékában megadni magát.

– Ezt benéztétek, rohadékok! – ordította kifelé. – John Marllow nem adja meg magát! John Marllow nem fog végigmenni a halálsoron!

A sötétség és a gonosz erőinek engedelmeskedve élte az életét, nem kívánt gyáva módon rendőrkézre kerülni.

– A pokolban már várnak rám – suttogta maga elé.

Nagy útra készült.

Maga felé fordította a puskát. A csövét közvetlenül az álla alá szorította, még egyszer a sötétbe köpött, aztán meghúzta a ravaszt. A nyakát átszakító lövedék a falban állt meg.

Forró vér szennyezte a mocskos vakolatot.

Néhány pillanattal később – 1988. június 18-án, 22 óra 34 perckor – betörték az ajtót, és a rendőrosztag beözönlött a dohos szobába.

Csak egy holttestet találtak.

Első rész

A SÖTÉTSÉG GYŰRŰJÉBEN

Nincs, aki ne lenne elég ahhoz, hogy ártson.

(Seneca)

EGY

1989. február 20. Sank Town, Arizona

Sank Town, a poros, csendes kisváros, álmosan terült el az Mead-tó partján Arizonában. Tőle nyugatra a Colorado folyó hömpölygött.

1989-ben a kisváros lakói boldogan várták a tavaszt, ami csak lassan akart megérkezni. Jóllehet a levegő igencsak lehűlt a téli hónapok idejére, hónak nyoma sem volt. A préri csöndben terült el a város körül. Lágy szél söpörte végig az utcákat, az emberek csak néha dugták ki az orrukat takaros kis házaikból, akkor is rövid időre.

A városi kórház szűk, gyógyszerszagú folyosóján egy férfi idegesen tördelte ujjait, nagyokat sóhajtott, néha felállt, tehetetlenül körbefordult, majd visszaült a műanyag székek egyikére. A poroltó a feje fölött lógott, és amikor először ugrott fel hirtelen, majdnem lefejelte. Dühítette, hogy lehetnek ilyen felelőtlenek az emberek. Egy kórházi váróban a székek fölé tenni a nyavalyás poroltót… Ráadásul egészen alacsonyra. Biztos volt benne, előbb-utóbb valaki tényleg beveri a fejét.

Nyugtalansága és határtalan izgalma valami egészen fenomenális örömmel párosult. Ismét talpra ugrott, de most vigyázott a feje fölött leselkedő veszélyre. Odasétált a sarokban álló automatához, és a zsebéből előkotort aprót beleerőltette. Az automata halkan felmordult, majd egy eldobható műanyag poharat ejtett a tartóvillákra, és zúgva pumpálta bele az erős, cukor nélküli kávét.

A férfi hátrahajtotta fejét, és egy kortyra lezúdította torkán a forrón gőzölgő feketét. Hangosan felszisszent. A fogait kivillantva mély levegőt vett, hogy enyhítse az égető fájdalmat, ami a torkában kapott lángra.

Fáradtság futott végig egész testén, és érezte, hogy az imént elfogyasztott kávé sem fog segíteni. Felemelte tekintetét, és az üvegajtón keresztül kipillantott a hatalmas, kétszárnyú ajtóra.

Azon az ajtón tolták be már legalább négy órája a feleségét, és ő azóta itt rostokol idegesen, izgatottan és fáradtan. Sehol egy árva lélek. A kórház folyosója teljesen kihalt volt, csak néha-néha szaladt keresztül rajta egy-egy fehér köpenyes ápolónő. Ki a kétszárnyú ajtón, be a kétszárnyú ajtón. Legalább egy orvos kidughatná a fejét és megnyugtathatna, gondolta a férfi. De az égvilágon semmi. Szörnyű, hogy mennyire bosszantó tud lenni ilyenkor ez a nagy üresség. Bár abban sem volt biztos, hogy annak jobban örülne-e, ha tömve lenne a váróterem emberekkel. Hogy is lehetne itt tumultus este tíz után? Valószínűleg errefelé napközben sem törik össze magukat az emberek, elvégre elég kicsi városka ez. De azért szerette volna, ha akad legalább egyvalaki, akihez szólhat ilyenkor.

Amióta feleségül vette Agathát, erre a pillanatra várt. Mindig ez a gondolat ötlött fel benne, még a feleségének sem merte nyíltan bevallani. Igen, mindig is várta, hogy Agatha bent feküdjön a szülőszobán, és őt néhány perc válassza el attól a boldog pillanattól, hogy apa legyen. Az soha meg sem fordult a fejében, hogy hosszú órákon keresztül kell majd itt várakoznia, miközben az ideg feszíti.

Lehet, hogy komplikáció adódott? Erre soha nem is gondolt, de most annyira nyilvánvalónak tűnt, hogy majdnem elsírta magát. Nem hagyhatják, hogy Agathának vagy a babának valami baja essen. Hirtelen olyan erővel tört rá a balsejtelem, hogy legszívesebben berontott volna a szülőszobába megmenteni a feleségét.

De ezt nem tehette. Most nagyon bosszantotta, hogy nem az apás szülés mellett döntött, pedig tisztában volt vele, miért maradt az ajtón kívül. Irtózik a vér látványától. Biztosan elájult volna, ugyanúgy, ahogy akkor, amikor megismerte Agathát.

Egyszerűen csak…

KETTŐ

…elájult.

– Elájult! – kiáltotta kétségbeesetten Agatha, miközben azon igyekezett, hogy elállítsa a vérzést a kézfején.

– Mi van magával, jó ember? – kérdezte a másik felszolgálónő, akinek az ügyetlensége miatt tört el a pohár, ami aztán felhasította Agatha kezét. A férfi csak egy pohár üdítőt szeretett volna meginni, de amikor a magas, vörös hajú nő a poharat elé akarta tenni, Agatha, aki éppen a mosókonyha irányába indult, nekiütközött. A pohár a márványpultra esett, és Agatha reflexszerűen utánakapott. Így a széttörött üvegdarabkák felhasították a kezét. Ahogyan a vér vékony patakokban lecsordult kecses ujjain, a férfi, aki az italt rendelte, egyszerűen lecsúszott a bárszékről. A pult alá bukott, akár egy részeg dokkmunkás.

– Jó ég! Meghalt? – kérdezte a vörös hajú nő, rémült tekintettel az arcán.

– Ugyan már! – csillapította Agatha.

– Elájult? – A vörös hajú kétkedve nézett kolléganőjére. – Biztos vagy benne, Agatha?

– Persze – felelte nyugodtan, és megkerülte a pultot. Leguggolt a férfi mellé. Izmos, kívánatos combján megfeszült a rózsaszín szoknya, kivillantva térdét. A vörös hajú is a pulton kívülre merészkedett, de csak kétségbeesve toporgott. Agatha körbepillantott, hátha akad valaki, aki képes lenne segíteni, hogy magához térítsék a földön elterülő férfit, pedig nagyon jól tudta, hogy egy részegen bóbiskoló öregemberen kívül senki sem tartózkodik a helyiségben.

– Jane, hozz egy tiszta törlőruhát, és vizezd be egy kicsit!

– Rohanok – mondta, és sietve eltűnt a pult mögötti részen.

A mosókonyha felől némi zaj hallatszott, majd kipirult arccal ismét megjelent Jane. Kezében egy fehér törlőruhát szorongatott. Odaadta Agathának, aki bal kezével a férfi homlokát kezdte törölgetni. Sötét, göndör haja csapzott lett a rongyról lefolyó víznek köszönhetően.

– Nem kellett volna ennyire bevizezned! – nézett fel Jane-re, és tovább törölgette a férfi homlokát. Egy pillanatra még azon is eltűnődött, hogy milyen jóképű. Igen, kimondottan tetszett neki. Csodálkozott is rajta, hogy nem vette észre markáns arcvonásait, amikor bejött.

– Magához fog térni? – kérdezte Jane.

– Hát persze. Ez csak egy hétköznapi ájulás.

– Hétköznapi ájulás?

– Az.

– És mitől ájulhatott el?

– Jane, az istenért! Elhallgatnál egy percre? – csattant fel Agatha, közben tovább törölgette a férfi homlokát, majd miután a ruhadarabot maga mellé tette, óvatosan elkezdte pofozgatni. – Meglep, hogy még nem hallottál ilyesmiről, de vannak olyan emberek, akik nem bírják a vér látványát.

– Oh! Akkor ez a fickó is olyan.

– Minden bizonnyal.

A férfi lassan kinyitotta a szemét, és ködös tekintettel nézett előbb Agathára, majd Jane-re.

– Mi történt? Hol vagyok? – kérdezte gyanakodva. Mielőtt választ kapott volna, lassan beúszott tudatába egy emlékkép, és a következő pillanatban már világosan emlékezett mindenre. Odapillantott Agatha zsebkendőbe kötött kezére.

– Már emlékszem – nyöszörögte, és megpróbált felülni. A feje zúgott, de azért a művelet elég elfogadható módon sikerült. Megkapaszkodott a bárpult szélében, és egy ügyes, de meglehetősen fáradt mozdulattal felhúzta magát.

Kurtán mosolygott, és visszamászott a székre, amelyről sikeresen lecsusszant. Jane hangosan felnevetett.

– Talán valami nem tetszik, kisasszony? – kérdezte.

– Dehogyis. Minden rendben, csak olyan… olyan…

– Mókásnak találja a helyzetet? – A férfi tekintete megkeményedett, és ettől Jane egy kicsit megszeppent.

– Elnézést! – kért bocsánatot. – Őszintén sajnálom.

– Hát még én – mondta a férfi.

– Egy kicsikét megijesztett minket – jelezte Agatha kedvesen mosolyogva. A férfi egy pillanatra elgyönyörködött a nő mosolyában. Nagyon vonzónak találta a vékony ajak kiszélesedését és az arcán keletkezett bájos bemélyedést. Mélyen belenézett a nő ragyogó zöld szemébe, és érezte, hogy a szíve hevesebben kalapál a mellkasában.

– Akkor én tartozom bocsánatkéréssel – mondta –, nagyon sajnálom, de…

– Nem bírja a vér látványát – fejezte be helyette a mondatot Agatha.

A férfi bólintott.

– De most már rendben van, igaz?

– Jobban vagyok – válaszolta a férfi.

– Akkor… akkor – Agatha szinte a másodperc törtrésze alatt elfelejtette, hogy mit akart mondani. A szavak mintha a torkára szorultak volna, csakhogy sokkal inkább a gondolatai tompultak el.

Tetszett neki a férfi, nagyon is. És mivel nem volt senki az életében az elmúlt négy hónapban, egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy esetleg összejöhetnének. De ahhoz persze valakinek kezdeményeznie kell. Eddigi kapcsolataiban ő volt a kezdeményező, mert a férfiak nagy része nem mert közeledni hozzá. Talán attól féltek, hogy kudarcot vallanak. Ezért is kellett olyan gyakran magához ragadnia az irányítást. Elvégre egy húszéves egyetemista lány, aki szabadidejében az egyetemi tandíját felszolgálóként egy bárban keresi meg, mégsem maradhat facér. Mint minden nőnek, neki is szüksége volt a férfiak határozott, biztonságot nyújtó ölelésére.

Most itt állt előtte egy férfi, aki nagyon szimpatikus volt neki, csakhogy már látta maga előtt: ebből sem lesz semmi, mert ő sem különb a többinél, ugyanis kezdeményezésnek nyoma sincs. A férfiak már csak ilyenek. Ilyenek? Ebben azért nem volt biztos. Talán csak ő fogja ki mindig ilyen szerencsétlen módon. Ilyen az élet.

A férfi kezére pillantott, és nyugtázta magában, hogy nincs az ujján jegygyűrű. Persze attól még barátnője lehet. Úristen! Agatha, mit művelsz? Már-már megpróbálta gondolatban megkörnyékezni ezt a vadidegent. Még csak azt sem tudod, kicsoda! Rengeteg emberrel találkozott ebben a bárban, de mégis nagyon rossz emberismerő volt. És rettenetesen naiv. Ráadásul a férfi öltözéke sem volt valami biztató, legalábbis anyagi értelemben. És ez is igen fontos egy nő számára, elvégre szeretné mindenki anyagi biztonságban érezni magát egy férfi mellett. Az édesapja is mindig mondogatta: „Lányom, gazdag embert is lehet szeretni”. Márpedig a férfi öltözéke elárulta, hogy nem éppen vagyonos fickó, de még csak nem is a középosztályból való. Persze Agatha sem volt az, de ha már egyszer randizgat valakivel, akkor az legyen képes gondoskodni róla.

Még a nevét sem tudta, de máris azon morfondírozott, vajon milyen partner válna belőle. Annyit legalább már tud, hogy a vér látványa a padlóra küldi.

– Akkor? – kérdezte a férfi kíváncsian.

– Tessék? – küldte vissza Agathát a valóság a hétköznapok kegyetlen, rideg dzsungelébe. Azon kapta magát, hogy ott áll a férfi mellett, aki a bárszéken ül, és a tekintetét kíváncsian rászegezi, miközben Jane már a pult mögött törölget, néha felsandítva barátnőjére, mintha tudná, hogy mi jár a fejében. Mintha tudná, hogy levette őt a lábáról ez az idegen.

– Akkor – ismételte a férfi mosolyogva. – Azt mondta, akkor.

– Oh, igen… Akkor mi még tartozunk önnek egy pohár üdítővel.

– Igen. Még nem volt alkalmam meginni. Sajnos valami közbejött.

Mindketten elnevették magukat. Jane felpillantott a törölgetésből, és sokatmondóan elhúzta a száját.

Látta, ahogy vibrál körülöttük a levegő. Agatha, megfogtak, gondolta. A szerelem egy mély verem, és te, drágám, nem szabadulsz a csórikám karjai közül. Ezt kifogtad, bébi.

– A keze… a maga keze jól van? – kérdezte a férfi, és a nő kezére mutatott, ami már egyáltalán nem vérzett. Legalábbis erre utalt, hogy a vérfolt nem terjeszkedett tovább. Agatha megemelte bekötött jobbját, és felvonta a szemöldökét.

– Már rendbe jött. Csak egy kis felületi sérülés. Nem nagy ügy, majd elmúlik. Előfordul az ilyesmi, főleg ha az embernek ilyen kolléganői vannak, mint nekem Jane.

Mosolyogva Jane-re pillantott, aki gúnyosan hahotázott.

– Szerintem ez nem csak Jane hibája volt – mondta a férfi. Agatha bűnbánóan lesütötte a szemét.

– Persze, csak vicceltem – mondta szégyenlősen.

– Tehát ő, Jane. És kiskegyedet hogy szólíthatom?

Kiskegyedet? Agatha szeme tükrözte a meglepettségét. Még soha senki nem szólította „kiskegyednek”. Úgy vélte, ez is csak amolyan álkedvesség. A kedvemben akar járni. De hát ezt szerette volna, nem? A fickó kedveskedik, a jó oldalát mutatja. Ez is valami.

– Agatha – válaszolta –, Agatha Forth a nevem.

– Én Joseph Church vagyok, de szólítson csak Joe-nak! – Kezét a nő felé nyújtotta, majd zavartan visszahúzta, mert eszébe jutott, hogy az ő keze be van kötve. Ekkor Agatha odanyújtotta a balját, és a férfi gyengéden viszonozta a kézfogást.

– Bármelyik kéz jöhet, amolyan kétbalkezes vagyok – mondta mosolyogva Agatha. – És mivel foglalkozik, Joe? – Saját maga is meglepődött, hogy ilyet kérdez, de ha már egyszer kimondta… Hiába, a kíváncsiság, nagy úr.

Jane megcsóválta a fejét, és bement a mosókonyhába, mert jobbnak látta, ha neki valami más, halaszthatatlan elintéznivalója akad, távol a bimbódzó kapcsolattól. Úgyis csak egy részeg, szundikáló fickó tartózkodik a bárban, és ilyenkor amúgy sincs nagy forgalom.

– Hát?! Én amolyan íróféle vagyok.

– Író? – kérdezte, és ismét végignézett a férfi olcsó ruházatán. – Ez izgalmasan hangzik.

– Ne higgye, hogy az. Csak egyszerűen kíváncsivá teszi az embereket, de semmi izgalmas nincs benne. Sokkal inkább unalmas és fárasztó. Mármint egy kívülállónak. Nekem persze nagyon izgalmas és kielégítő, hiszen imádom ezt a világot. Mármint, ahogyan belebújok mások bőrébe és életébe. Elképzelem a szituációkat, és…

– Leírja.

– Igen. Csakhogy én amolyan novellista vagyok. Néhány magazinban megjelennek az írásaim, de semmi több.

– Akkor is izgalmasan hangzik – mondta ismét Agatha, és valóban így is gondolta. Biztos volt benne, van még nő, aki hasonlóképp vélekedik. Talán minden nő izgalmasnak találja, ha egy íróval találkozik, vagy éppen festővel, szobrásszal, amolyan művészfélével. Sokat olvasott már arról, hogy az ilyen emberek mennyire érzékenyek és fogékonyak a külvilágra. Persze arról is hallott, hogy egy idő után éppen ezért lehetetlenség velük együtt élni. Depressziósak lesznek, vagy valami ilyesmi. Aztán a drog, ital, nők…

Buta, közhelyes sztereotípiák jutottak eszébe, de mindez eltörpült amellett, hogy a férfi nagyon bejött neki, ráadásul a munkája sem hétköznapi. Ez olyan izgalmas volt, hogy nem bírt megnyugodni, és igen nagy esélyét látta annak, hogy összejöhet a dolog. Mármint úgy érezte, igenis képes megszerezni magának ezt a palit. Látta a férfi tekintetén, hogy érdeklődik iránta. És ez nagyon tetszett neki. Az esély megvan, Agatha, csak ne baltázd el!

– Tudja, Agatha, most őszinte leszek magához, és bevallom, bár ilyet nem szoktam csak úgy mondogatni, de maga nagyon nagy hatást gyakorolt rám, és most nem az ájulásomra gondolok. Tetszik nekem.

Agatha szeme elkerekedett. Meglepte, hogy a férfi ilyen nyíltan kitárulkozik. Örült annak, amit hallott.

– Oh! – nyögte ki végül. Ennyi tellett tőle ebben a pillanatban. Ott ült vele szemben egy férfi, akit még csak nem is ismert, és mindjárt szerelmi vallomások hullnak az égből, egyenesen az ő fejére.

Ezt azért nem gondolta volna reggel, amikor felébredt, a fényűzőnek kicsit sem nevezhető albérletében.

– Ne értsen félre, könyörgök! – mondta Joseph. – Maga tetszik nekem, és szeretném jobban megismerni, ha… ha lehetséges. Nem akarom lerohanni, ugye elhiszi? Olyan… olyan izgalmasnak találom. Komolyan nagy hatással van rám, semmi másra nem gondoltam, csak arra, hogy esetleg beülünk valahová kávézni, és kötöttségek nélkül elbeszélgetünk, aztán ha többet nem akar velem találkozni, én azt is tudomásul veszem. Na, mit szól hozzá?

Szóhoz sem jutott. Ez a lehengerlően udvarias gesztus minden képzeletet felülmúlt.

– Ön nagyon illedelmesen támad – mondta végül. Maga sem tudta, miért éppen ez csúszott ki a száján, de olyan jól hangzott. Egy picit még hárítani akarta a férfi közeledését, habár egyáltalán nem volt ellenére. Talán éppen erre várt.

– Ez nem támadás – válaszolt a férfi határozottan. Mosolygott.

– Végül is ez egy kedves, baráti meghívás, így hát nem látom akadályát annak, hogy nyélbe üssük.

– Nagyon örülök, hogy így döntött.

– Nézze, Joe! Este hatkor végzek, ha gondolja, visszajöhet addigra, és beülünk oda. – A terem hátsó sarkában lévő bokszok felé mutatott. – Elbeszélgetünk a világ nagy dolgairól. Én mesélek magamról, de figyelmeztetem, nagyon unalmas lesz. És maga is mesélhet.

– Az is unalmas lesz, de nekem megfelel a program.

– Akkor ebben megegyeztünk – jelentette ki Agatha, és kedvesen elmosolyodott, de most már némi csábítást is belevitt az arcjátékába. Megpróbált távolságtartónak mutatkozni, pedig nagyon is vágyott a férfi közelségére.

– Hosszan elbeszélgetünk, és megiszunk egy-két pohárka italt – mondta Joe, és fejét a pultra támasztotta, illusztrálva vele a részegeket, amint teljesen magukon kívül vannak.

– Én nem szoktam inni. Legfeljebb felhörpintünk egy pohár üdítőt és egy kávét.

Joe a lány hajára vetette a tekintetét, figyelve, milyen lágyan omlik a vállára. Gyönyörű, hosszú fekete haja volt, de Joe gondolatban már el is kalandozott.

Arra gondolt, mennyire rászokott az utóbbi években a…

HÁROM

…kávéra.

Ismét az automatánál állt, és aprópénzt dobott bele. Zümmögés, sistergés, halk kattogás. Kivette a poharat, és lassan kikortyolta belőle a kávét. Még mindig zsibbadt egy picit a nyelve és a torka az előbbitől. Óvatosan nyelte a fáradtságűzőt, és közben azon gondolkozott, hogy az elmúlt egy óra alatt ez már a második, amit megiszik. Pedig napközben is ivott legalább… Mennyit is? Négyet? Talán ötöt. Esetleg hatot. Agatha mindig sokat bosszankodott, hogy rengeteg feketét iszik, de neki ez jelentette az ellazulást. Agatha persze ezt nem érthette meg, mint annyi minden mást sem, ami az ő rituális mindennapjaihoz hozzátartozott. Eszébe villant, hogy az első randevú alkalmával is felhajtott két pohárral. Persze szívesebben ivott volna inkább egy whiskyt, de nem akart rossz színben feltűnni Agatha előtt, na meg pénze sem volt rá.

Abból az aprópénzből, amit egy ismeretlen novellistának fizettek, nem nagyon lehetett márkás italokat iszogatni. Még megélni sem. Néha Agatha fizette a mozit és a vacsorát, mert neki annyi pénze sem volt, hogy meghaljon. Az első randi után jött a második, majd a harmadik, és így tovább. Az első néhány találkozó után úgy váltak el, hogy még csak meg sem csókolták egymást, de a csók után szinte azonnal az ágyban kötöttek ki, és órákon keresztül szenvedélyesen szeretkeztek.

Fél év után összeköltöztek egy közösen bérelt lakásba, ami minden volt, csak kényelmes nem. Aztán Agatha unszolására összeházasodtak, pedig Joe-t nem volt könnyű meggyőzni, hiszen kimondottan ellene volt a házasságnak. De ha egy nő akar valamit, akkor azt el is éri. Az esküvő után – időközben Agatha sikeresen lediplomázott – állást ajánlottak újdonsült feleségének a PhoenixGeo Intézetben. Az állást elfogadta, és mindketten beköltöztek egy szörnyen gyér albérletbe. Keserves volt az elkövetkezendő fél év. Jóformán Agatha fizetéséből kellett megélniük. Persze neki is meg-megjelentek novellái, de ez nem vitte előbbre őket.

Majd Agathát kihelyezték Sank Townba, és mivel felajánlottak egy házat is, amit részletre kellett kifizetni, így odaköltöztek, bár mindketten tartottak a kisvárosi élettől. Aztán a boldog, szerelmes időkben Agatha teherbe esett. Nem tudták, hogy biztosan képesek lesznek-e felnevelni – mivel amit kerestek, éppen az éhen haláshoz volt elég –, mégis úgy döntöttek, megtartják szerelmük gyümölcsét, és bátran néznek az akadályok elé. Márpedig akadályok mindig vannak, de mivel Joseph úgy érezte, hogy ez egy sorsforduló az életében – hiszen mi más lehetne egy gyermek megszületése –, arra az elhatározásra jutott, megpróbálkozik régi álmával, és ír egy regényt.

Vett egy új írógépet, mivel a régi már rosszul ütötte a d és r betűket, majd hatalmas lendülettel nekikezdett az írásnak. Úgy gondolta, mire a kicsi megszületik, már be is fejezi. Eddig mindig krimi novellákat írt, így szinte adta magát a regény műfaja. Egy régi novella ötletét bányászta elő az agyából, és kezdte átdolgozni. A munka izgalma teljesen elragadta, ami nem is volt furcsa, hiszen mindig is elbújt abban a világban, amit éppen felépíteni készült. Nem látott, nem hallott napokig, aztán egy kicsit feleszmélt, jött-ment, majd ismét elmerült a regényírás bugyraiban. Naponta négy-öt órát kopácsolt az írógépen, és ez teljesen kimerítette. Nem volt képes másra koncentrálni, csak a történetre. Fűzte, csavarta, tekerte, gabalyította a szálakat, egész napját a regény cselekményének szánta.

Agatha megértő írófeleség volt. Ezt vállalta, mint minden nő, aki hozzámegy egy íróhoz. Tisztában volt vele, hogy a férje akkor is dolgozik, amikor csak kószál a kertben, vagy amikor éppen csak ücsörög a fonott hintaszékben, és néz maga elé. Tudta – főleg azért, mert Joe elmagyarázta neki –, hogy az igazi munka a fejében zajlik a nap minden percében. Amikor leül az írógép elé, hogy teleírja a csábítóan hívogató fehér lapokat, az már csak egyszerű rabszolgamunka. Persze akkor is kattogott az agya rendesen, és semmi nem zökkenthette ki, hiszen akkor nehezen talált volna vissza a saját kis világába. Joe-t teljesen lefoglalta az írás, és semmi ideje nem maradt a feleségére, aki igencsak neheztelt rá, de jobbnak látta, ha nem hozza fel a témát. Egyedül járt az előkészítőre, a terhestornára, és még a gyerekruhák kiválasztásában sem számíthatott a férjére.

Joe visszaült a székre, az üres műanyag poharat maga mellé tette – mivel sehol sem látott hulladéktárolót –, és a fejét hátravetve, nekitámaszkodott a falnak. Most két székkel arrébb dobta le magát, így a poroltó készülék távol esett tőle; nem fenyegette az a veszély, hogy belefejel. Lecsukta a szemét, és hagyta, hogy a teste ellazuljon. Ahogy végiggondolta az elmúlt időszakot, szinte marta a bűntudat, amiért a feleségének semmiben sem segített, pedig biztos volt benne, hogy Agathának nagyon nagy szüksége lett volna támogatására, figyelmességére. Többet kellett volna törődnie vele, de őt annyira lekötötte az írás, hogy jóformán tudomást sem vett a feleségéről, aki ugye épp gyermeket vár. Persze azért nem volt ennyire drasztikus a helyzet, de mégsem lehetett mintaférjnek nevezni.

Ezt elszúrtad, Joe!, mondta egy hang a fejében. Ezt nagyon elbaltáztad, haver. Persze neked ez volt könnyebb, elbújtál a regényed mögé, és így megúsztad. Pedig az apai feladatokat már a terhesség ideje alatt el kellett volna látnod. Persze biztosan így állsz majd hozzá a gyerekneveléshez is. Igaz?

Ez a hang az apja hangjára emlékeztette, és furcsa érzés töltötte el. Nagyon is tisztában volt vele, hogy hibázott. Elmenekült a kudarcai elől, de nem hagyhatja többé, hogy ennek Agatha szenvedje kárát. Többet ez nem fordulhat elő, hiszen szereti a feleségét.

Mindennél jobban szereti.

– Mr. Church? – hallotta tompán egy nő hangját az ajtó felől. – Mr. Church, gratulálok…

Joseph kinyitotta a szemét, és a hang irányába nézett. Egy ápolónő állt az üvegajtón belül, és kedvesen mosolygott. Rövid szőke haja a füle mögé volt fésülve. Gyönyörű kék szeme szinte csillogott, de Joe-t ez most egy pillanatra sem érdekelte. Csak a fülét hegyezte, a szavak azonban még mindig nagyon tompán jutottak el a tudatáig.

– …önnek fia született.

– Hogy mondja?

– Kisfiú. A mama és a gyerek is jól van, ha gondolja, bemehet hozzájuk.

Kisfiú? Kisfiú! Fiam született!, visszhangoztak saját gondolatai, de ez a pillanat egy gyenge ájulással is felért számára, hirtelen olyan kábának érezte magát. Elgyengült az örömtől.

Reménykedett benne, hogy fia születik, hiszen mint minden férfi, ő is trónörököst akart. Agatha persze kislányt szeretett volna, de ráhagyta Josephre, amikor ő a barátainak mondogatta, hogy csakis fiú lehet, mivel ő csak fiúgyermeket tud nemzeni, és ha lány lesz, az minden bizonnyal nem is az ő gyereke. Agathának nagyon rosszul estek ezek a nagyképű szónoklatok, de mint mindig, most is tűrt. Jobb megőrizni a családi békét. Amikor ultrahangra mentek, ott is megkérték az orvost, ne árulja el a születendő gyermek nemét, mert szeretnék, ha meglepetés lenne.

Joe fiút várt, és fia is lett.

– Szóval, kisfiú? – kérdezte a nővért, de most már kezdett valami színt kapni az arca, és enyhe mosoly futott végig a száján.

– Igen, Mr. Church – mondta az ápolónő, és visszamosolygott. Joe mintha hirtelen feltámadt volna sírjából, és semmi meg nem állíthatta ezek után, olyan energiával indult a szülőszoba felé, hogy a nőt majdnem hanyatt lökte. Amikor elrobogott mellette, hirtelen megtorpant és visszalépett. Megragadta a vállát, és szájon csókolta.

– Köszönöm – mondta örömittasan.

– Ne nekem köszönje – nevetett az ápolónő.

– Igen, igen – motyogta, és ismét elindult a kétszárnyú ajtó felé. Megragadta a tolókart, de mielőtt benyitott volna, visszafordult a nőhöz.

– Vér… – sziszegte halkan, és már érezni is vélte, hogy a lába megrogy, és nem bírja tovább megtartani magát. Persze csak a képzelete játszott vele.

– Micsoda? – kérdezte a nővér értetlen tekintettel. Nem egészen tudta, a férfi mire céloz.

– Úgy értem, vér van? Mármint a szobában? – Elmerengett, megpróbálta összeszedni a gondolatait, remélve, hogy a nő megérti, mit akar kérdezni, hiszen ez nagyon fontos dolog. – Van vér esetleg a takarón? Vagy a… baba véres? Tudja én… én egy kicsit…

– Rosszul van a vér látványától? – kérdezte az ápolónő. Joe ebben a pillanatban nagyon megkönnyebbült. Kimondhatatlanul boldog volt, hogy kibányászták mondanivalója lényegét.

– Nyugodtan bemehet, Mr. Church. Ez nem mészárszék. A babát pedig minden bizonnyal lemosták már. Fel a fejjel!

– Köszönöm – mondta őszintén, és belépett a szülőszobába.