A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Corinne Michaels: A Chance for Us (Willow Creek Valley #4), 2022

Fordította FARKAS NÓRA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Még egyszer, kérlek, 2018

Miénk az éjszaka, 2019

Várj még rám, 2019

Maradj közel (társszerző: Melanie Harlow), 2019

Ne csak a testemre figyelj, 2020

Arrowood Brothers-sorozat 1–4., 2021–2022

Egyszer már szerettél, 2022

Találj el hozzám (Willow Creek Valley 1.), 2022

Egy érzés ide csábít (Willow Creek Valley 2.), 2022

Te vagy a minden (Willow Creek Valley 3.), 2022

Copyright © 2022. A CHANCE FOR US by Corinne Michaels

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Balázs Piros

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-98-2

Jannek és Pangnek. Ha ti nem szeretitek olyan nagyon Olivert, talán én sem írom meg a történetét. Nélkületek ez az egész sorozat nem születik meg. Igazatok volt: Oliver Parkerson fantasztikus, és megérdemelte, hogy egy igazán különleges és időtálló szerelemre leljen.

EGY

Oliver

– Két hét, Oliver! Két rohadt hét, és még a közelében sem vagyunk annak, hogy készen legyünk! Már megint! Megint ezt csinálod velünk! Meg tudnálak fojtani. Itt helyben, azonnal ki tudnám tekerni a nyakad – őrjöng a húgom, miközben aláír valami papírt, amit az egyik építőmunkás tesz elé.

Az utánozhatatlan vigyoromat villantom Stellára, miközben a munkás kikerekedett szemmel halad tovább. Én már hozzászoktam az ikertestvérem kirohanásaihoz. Igaz, eddig mindig sikerült kézben tartanom a helyzetet.

Na, most ez erre az esetre nem teljesen igaz. Kissé kicsúsztak a kezemből a dolgok, de ezt a munkások előtt nem fogom kimutatni. Igazából kurvára be vagyok szarva.

Le kellett mondanunk egy hónapok óta szervezett esküvőt, és vissza kellett térítenünk az összes addig befizetett pénzt, mert még nem álltunk készen a nyitásra. Nagy csapás volt ez a szállónak, és bár azóta sikerült egy újabb esküvőt leszerveznem a közeljövőre tervezett, nem hivatalos nyitóhetünkre, az a helyzet, hogy még mindig nem vagyunk kész.

– Nem lesz semmi baj, Stella.

– Aha. Látod ezt? – kérdezi, és a földre mutat.

– Igen.

– Észreveszel rajta valamit?

Vállat vonok.

– Szürke.

– Gyűlöllek! Istenemre esküszöm, hogy ki nem állhatlak! Ahhoz mit szólsz, hogy beton? A padlónak betonból kell lennie?

– Az alapozás gyakran beton.

Felsóhajt, és égre emeli a kezét.

– Uramatyám, segíts rajtam!

Megszánom az ikertesómat, és átkarolom.

– Nyugi! Rendben lesz. Megérkezik a padlóburkolat, és le is fogjuk rakni, még a vendégek érkezése előtt.

Olyan gyűlölettel teli pillantást lövell felém, amitől a legtöbb férfi fülét-farkát behúzva elhallgatna. Tyűha, de harapós!

– Nem tudhatod.

– Nem, de nem fogok ezen aggódni. Maren tisztában van vele, hogy még meg sem nyitott a szálló, és csakis ezért bérelhette ki kevesebb mint tizenötezer dollárért.

– Na igen, egy rohadt esküvő tizenötezer rugóért… ilyen fantasztikus ötleted is csak neked támadhatott!

– Én is így gondoltam – vágok vissza. Az összes rendezvényért én felelek, én döntöm el, mi mennyibe kerüljön, és én adom hozzá az összes aprócska részletet, ami a megfizethetőből megtérülőt varázsol. Soha nem tartottam magam értékesítőnek, de elég sármos vagyok, és képes voltam bizonyítani. Azon kevés dolgok egyike, amihez van tehetségem – a testvéreim bosszantásán kívül –, az a tervezés. Mindent kirakós játéknak tekintek, és ezt a képességemet arra fogom használni, hogy temérdek pénzt lapátoljak össze.

Legalábbis ez a terv.

De úgy fest, ez az ügy kicsit túlmutat a hatáskörömön.

– Nem, nem volt fantasztikus ötlet. Ostobaság volt leszervezned a nem hivatalos megnyitónkra egy esküvőt.

– Csak nagyban érdemes gondolkodni – visszhangozom apánk jelmondatát, akitől mindannyian elhidegültünk; és azonnal utálom is magam érte.

– Tényleg?

– Ez most csak úgy kicsúszott – vallom be.

Stella felsóhajt.

– Nem tehetek róla, de akkor is azt gondolom, hogy talán túl nagy fába vágtuk a fejszénket.

– Az lehet, de mindent bele fogunk adni. Ha ideiglenes padlót is kell leraknunk, vagy összehordanunk valami faszságot arról, hogy ez az egész csak a rusztikus dekoráció része, megtesszük. Csak mi fogjuk tudni az igazságot.

– Mintha kizárólag a padló nem lenne kész… – Josh bátyám lép be a szobába. Kinyitja a kezében tartott dossziét, és végigfuttatja az ujját a lapon, miközben olvassa:

– A mosogatótálcák késnek, a séf épp most rúgta ki a teljes konyhai személyzetet, merthogy idióták, az előtérben álló kanapé lába törött, a bal szárny emeletén baj van az elektromos vezetékekkel és nem ezt a világítást rendeltük a vendégszobákba… – Rám emeli a tekintetét. – Folytassam?

– Nem tudom, mi mást szeretnél még mondani. Az esküvőt hetekkel korábban lebeszéltem, és fizetnek érte. Ahhoz, hogy felvehessük a kölcsönt, tényleges bevételeket kellett felmutatnunk, és ez sikerült is, miután kivették az összes szobát. Na meg ennek köszönhetően tudtuk szerződtetni a szakácsot, aki most nem annyira boldog.

– Vállalhattunk volna esküvőt azután is, hogy már előrukkoltunk egy jobb tervvel, és feltérképeztük a problémákat a szállóban – dörzsölgeti Josh az orrnyergét. – Csak hát Deliának itt van a baba, Graysont is lefoglalja a két gyereke, Stella meg folyton elszökik Jackkel…

Nagyot sóhajtok, ahogy az utóbbi kép megjelenik előttem, és öklendezést imitálok.

– Undorító.

– Nem szököm el Jackkel – védekezik Stella. – Csak friss házasok vagyunk, akik szeretik a… az erdőt.

– Ki nem állhatod a természetet – emlékeztetem.

– A faborítást szeretem.

– Na, húzz el innét! – felelem rezzenéstelen arccal.

– Nőj már fel! – nevet. – Férjnél vagyok, és van egy gyerekem. Viszont akarunk még egyet, és ovulálok.

– Most komolyan! Kihipózhatja az ember a saját fülét? – kérdezem Josht.

– Kurvára remélem.

Stella a szemét forgatja.

– Fiúk… – Aztán rám szegezi a tekintetét. – A késésekkel meg a problémákkal nem tudunk mit tenni, de kell valami terv. Mivel az esküvő miatt kénytelenek voltunk előre hozni a nyitást, rengeteg túlórapénzt kellett fizetnünk. Tudom, hogy a puszta jó szándék vezérelt, hogy segíts a barátodnak, és felvehessük a kölcsönt, de ezzel tényleg nem kötöttünk jó üzletet.

Amikor Maren helyszínt keresett az esküvőjéhez, abban a reményben hívott fel, hogy még mindig az apámnak dolgozom. Nem volt sok ideje, így aztán megtettem, amit tudtam, hogy kisegítsem, és miután az előző esküvő miatt amúgy is bevételkiesésünk volt, úgy tűnt, csak nyerhetünk az egésszel.

– Ezt értem, de az ifjú pár holnap érkezik, és nem fogok azzal odaállni eléjük, hogy a helyszín nem áll készen. Amit csak tudunk, megoldunk ezen a héten, és kétlem, hogy Maren a végén reklamálni fog.

– Lehet, hogy Maren és Oliver nem fog reklamálni, ellenben akik ténylegesen fizetnek az esküvőért, igen – veti közbe Josh.

És emiatt aggódunk mindannyian. Egy nem hivatalos megnyitó nagyszerű alkalom, hogy feltérképezzük, mi az, ami még nem működik, és megbizonyosodjunk róla, hogy minden készen áll a majdani tényleges nyitásra. Tisztában vagyok vele. Számos alkalommal vettem már részt hasonlóban. De egy esküvőt megszervezni teljesen más tészta. Hatalmas szarvihar várható. Soha nem is egyeztem volna bele, de volt valami Maren hangjában, amit nem tudtam figyelmen kívül hagyni. Valami szomorúság, ami a lelkem mélyén visszhangzott. Muszáj volt igent mondanom a kérésére, függetlenül attól, hogy mi lesz belőle.

Elkeseredett volt, és éreztem a hangján, hogy sírt, mielőtt felhívott. Először elhessegettem ezt a gondolatot azzal, hogy csak az eljegyzése miatti boldogság ríkatta meg, de… nem is tudom.

Lassan indulnék, de Stella megragadja az alkaromat.

– Várj, a vőlegény neve Oliver?

– Igen… Hiába szeretném azt hinni, hogy csak egy van belőlem, más férfiak is viselik ezt a nevet.

– Azt tudom, seggfej. Csak soha nem említetted a nevét, és nem töltetted ki az esküvői adatlapot a menyasszonnyal, amit kértem, hogy megrendelhessem a szükséges dolgokat.

Stella meg az ő táblázatai. Nem csoda, hogy Jackkel olyan tökéletesek együtt. Jack pont úgy bolondul a papírmunkáért, mint ő.

– Nem gondoltam, hogy még több nyomtatványra lenne szükségünk.

– Oké, de nem te vezetted a Park Inn szállodát. Tudod, azt, amelyikről esküvői magazinokban cikkeztek. Hanem én. Ott én tartottam kézben a dolgokat, és tudom, hogy vág az eszed, viszont nekem is van némi tapasztalatom.

Rávillantom azt a mosolyomat, amivel mindenkit le szoktam venni a lábáról.

– És csodálatos asszisztensem leszel.

Josh úgy tesz, mintha fojtogatnák, aztán közbelép, még mielőtt a húgom a szart is kiverhetné belőlem.

– Készítsünk listát, mit kell még elvégezni ebben a szobában, hogy haladhassunk a következőre.

– Néhány vendég a főiskolai barátom – mondom, remélve, hogy ezzel más irányba terelhetem a beszélgetést.

– Köztük az exeddel – nevet fel Stella.

Csak nem bírta megállni.

– Igen, Devney a menyasszony tanúja – dörmögöm bosszúsan.

– Kicsit sem lesz kínos – vigyorog Stella.

Josh felhorkant, és oldalba bök.

– Talán ha majd bámulnod kell az exedet a férjével, rájössz, mekkora idióta vagy, amiért belementél ebbe.

– Igen, nevezhetjük vezeklésnek – felelem ingerülten.

El kell terelnem a társalgást a nőről, akiről azt hittem, elveszem majd. Nem mintha két év elteltével még mindig szerelmes lennék belé, mert nem vagyok, csak senki nem akarja látni, hogy a nő, akit egykor szeretett, valaki máshoz ment feleségül. Örülök a boldogságának, tényleg. A szíve sosem volt az enyém, és kelletlenül bár, de elfogadtam ezt. Ellenben én neki adtam a szívemet, ami összetört aznap, amikor szakítottunk.

– Hallottam, hogy Devneynek kisbabája született – említi meg Stella, miközben végigsétálunk a helyiségen, és egyenként feljegyezzük a javítanivalókat.

– Ejtsd a témát, Stella! – figyelmeztetem.

– Nem kegyetlenkedni akarok, Ollie. Csak azt mondom, hogy láttam az interneten. Volt egy kép róla meg Seanról…

Dühösen fújtatok egyet, és felé fordulok. A húgom amiatt aggódik, hogy rossz lesz nekem. Pocsék lesz, az kétségtelen, de nagyfiú vagyok már, és tudom kezelni a dolgokat.

– Láttam. Feleségül ment hozzá, így aztán feltételeztem, hogy előbb-utóbb gyerekük is lesz. De nem aggódom a találkozás miatt, ha ettől féltesz. Hiszen azért zártuk le a kapcsolatunkat, hogy vele lehessen.

– Ez még nem jelenti azt, hogy nem fog sajogni a szíved, ha meglátod.

– A szívem sajog, az biztos – szögezem le.

Mosolyogva teszi a karomra a kezét.

– Csak szeretlek. Ez minden.

– Én is szeretlek, de biztosíthatlak, hogy Devney miatt aggódom a legkevésbé. Örülök, hogy továbblépett, és megtalálta, amit keresett.

Mélyet sóhajt.

– Jó.

A következő két szobán anélkül haladunk át, hogy szóba kerülnének az exek vagy esküvők. Amikor kilépünk a főbejáraton, egy kocsi parkol előtte, nekem pedig megdermed a szívem.

Nem ver tovább, csak lebeg a mellkasomban.

A levegő kipréselődik a tüdőmből, és nem bírom rávenni magam, hogy újabb lélegzetet vegyek.

Annyira gyönyörű!

Elképesztően lenyűgöző ez a nő, aki épp most szállt ki a vezetőülésből.

Igazi angyal, szőke haja hömpölyög körülötte. Moccanás nélkül nézem, ahogy megfordul, és felém indul. Hosszú lába és karcsú teste éterivé teszi, mintha nem is sétálna, hanem a levegőben úszva lebegne felém.

Az anyósülés ajtaja is kinyílik, odapillantok, és tudatosul bennem, hogy a nő, aki most száll ki, Devney – ami azt jelenti, hogy ez az angyal, aki felém sétál, nem más, mint Maren.

A nemjóját.

Évek teltek el a legutolsó találkozásunk óta, és nem rémlik, hogy akkoriban is ilyen szembeötlő szépség lett volna. Mindig is csinos volt, okos és vicces, de soha nem láttam igazán. Mostanáig.

Amikor odaér hozzánk, rám mosolyog, de van valami a tekintetében, amitől nem találom a szavakat.

– Szia, Ollie, örülök, hogy látlak!

Nagyot nyelek, és csak remélni merem, hogy eszembe jut, hogyan kell beszélni.

– Aha. Szia, Maren!

A kocsi felé pillant, ahol Devney ácsorog. Az exem integet, én pedig viszonzom a mozdulatot.

Maren visszafordul hozzám.

– Jó rég találkoztunk.

Na igen, nem mondja… és az eltelt idő határozottan jót tett neki.

– Úgy bizony. Hogy vagy?

Előbb a földre pillant, de aztán hatalmas zöld szeme rám szegeződik.

– Hát, nem annyira jól. Nekem… van egy kis gondom, és azt hiszem, te vagy az egyetlen, aki segíthet.

– Én? – pislogok.

Bármit megtennék érte. Nem, várjunk csak: épp férjhez menni készül. És éppen itt. Két hét múlva. Mi az isten van velem?

Bólint.

– Miben segíthetek neked? – kérdezem, és próbálok visszaváltani hivatalos hangnemre.

Maren beharapja az alsó ajkát, és csak azután válaszol.

– El kell venned feleségül.

KETTŐ

Maren

Negyvennyolc órával korábban

– Izgulsz az esküvő miatt? – kérdi Mark, a főnököm az irodámba lépve.

– Igen, tiszta ideg vagyok. Annyi minden történik egyszerre, és Oliver még mindig azon a küldetésen van. Azóta sem bocsátottam meg neked, hogy elküldted oda.

A vőlegényem és én mindketten a Cole Biztonsági Szolgálatnál dolgozunk.

Még csak rövid ideje vagyunk együtt, de első látásra egymásba zúgtunk. A megismerkedésünk gyorsan és mókásan zajlott, most pedig hozzá fogok menni Oliver Edward Kensington III-hoz. Mármint ha időben hazavonszolja a seggét az esküvőre, amit a fősulis barátom szállójában tartunk, akit szintén Olivernek hívnak.

Mark védekezőn maga elé emeli a kezét.

– Hé, nem én mondtam, hogy menj férjhez, és hozz össze egy esküvőt úgy három hét alatt…

– Nos, én pedig hálás vagyok, amiért belementél, hogy te adj össze minket.

– Ez a specialitásom – vigyorog Mark. – Azonkívül így legalább van okom leporolni az engedélyemet, amit ennek örömére ki is terjesztettem mind az ötven államra. Kiválóan vezetek le esküvőket.

– Natalie és Liam más véleményen vannak.

– De te mégis itt vagy, és a szolgálataimért könyörögsz.

Felnevetek.

– Erre a részre nem emlékszem. Úgy rémlik, te jöttél azzal, hogy ez már hagyomány, és hogy ingyen is vállalod.

Elhessegeti a megjegyzésemet, aztán lehuppan az előttem álló íróasztalhoz.

– Átgondoltad már, mit csináljon a csapat jövő héttől, amíg te nászúton leszel?

Felkapom az iratköteget, és a kezébe nyomom.

– Persze.

Elemzőként dolgozom az egyik legexkluzívabb biztonsági szolgálatnál, ahol a kockázatokat és a lehetséges kimeneteleket mérem fel, mielőtt a csapatom útnak indul, és végrehajt egy-egy küldetést. Minden szemszögből megvizsgálom a problémákat és a lehetőségeket, és mindig két lépéssel mindenki előtt járok.

Kinyitja a mappát, és tanulmányozni kezdi a tartalmát.

– Ezek jók.

– Nem lépnék le két és fél hétre úgy, hogy előtte nem gondoskodtam a csapatomról.

– Nem is feltételeztem rólad ilyesmit.

– Na most, ha haza tudnád juttatni a vőlegényemet…

Mark megvonja a vállát.

– Ha már elmentek, nem tudom befolyásolni a dolgokat, de a legutóbbi bejelentkezésükkor már készülődtek haza. Minden rendben lesz.

Hát azt nagyon remélem. Bármennyire is kényszerházasságot idéző a tempó, nekem akkor is sokat számít ez az esküvő. Miután apámat rákkal kezelik, és folyamatosan újabb szövődményekkel kell szembenéznünk, ez az egyetlen esélyem, hogy megadjam neki, amiről mindig is álmodozott: hogy az oltár elé kísérhessen.

Annak ellenére, hogy soha nem találkozott Oliverrel, oda meg vissza van a boldogságtól, hogy végre férjhez megyek.

Megszólal a telefonom, és apu neve villan fel a kijelzőn.

– Ezt fel kell vennem.

– Csak nyugodtan. Megyek, idegesítem addig Natalie-t.

Felnevetek, aztán engedélyezem a videóhívást.

– Helló, apu! – mosolygok a kijelzőt betöltő arcára. Vannak napok, amikor könnyebb neki, ha videótelefonál, mert fájdalmas a beszéd, én meg általában az arcáról is le tudom olvasni, hogy mit akar mondani, ő pedig addig is megpihenhet.

– Szia, Hercegnőm!

Elmosolyodom a becézésen.

– Jóképű vagy.

– Fontos, hogy az ember mindig a legmegnyerőbb formáját nyújtsa – vigyorog. – Ti már… teljesen… – Nehezen formálja a szavakat. – …készen álltok a nagy… napra? Alig várom! És Linda is izgatott.

Ez a része hazugság. Apám, a legszeretőbb és leggondoskodóbb ember, akit valaha ismertem, egy olyan borzalmas nőszemélyt vett el, akit csak a Sátán nővéreként szoktam emlegetni. Linda, nos… a legrosszabb. Egy gonosz ribanc, aki azt hiszi, az ő érzésein kívül semmi más nem számít. Ahogyan az sem érdekli, hogy apám korábban is volt házas, vagy hogy vannak testvérei és egy lánya is. Az ő elméjében mindez a lényegtelen dolgok közt szerepel.

Ki nem állhatom, de ő a kapuőr, akin át apámhoz juthatok, így aztán megfizetem a vámot, ami azt jelenti, hogy kedvesnek kell lennem vele, ha ő veszi fel a telefont, és csak a hívás után kezdem szurkálni a vudubabát.

– Alig várom, hogy láthassalak. – Szándékosan nem használok többes számot.

– Én is.

– Mi a baj? – kérdezem, mert habozást érzek a hangjában.

Apu felsóhajt, amitől köhögőrohama támad. Pár másodperc elteltével sikerül úrrá lennie rajta, majd megköszörüli a torkát.

– Ma új híreket kaptunk.

– Ó! – Kiegyenesedem, és közelebb húzom a székemet az asztalhoz.

– Az orvosok azt mondták, már nem igazán van mit tenni.

Kiszárad a szám, de azért kipréselem a szavakat.

– Nem értem. Azt hittem, használ a kezelés.

– Bár így lenne, Hercegnőm, de nem ez a helyzet.

Az agyam azonnal a különböző lehetőségeken meg esélyeken kezd kattogni.

– Akkor keresünk másik orvost. Elmehetünk… elmehetünk ahhoz a specialistához New Yorkban, aki nagy sikerrel alkalmazza azt az újfajta összetett kemoterápiás kezelést.

– Maren…

Megrázom a fejem, mert bármit is készül mondani, nem akarom végighallgatni.

– Az interneten olvastam róla, és ígéretesnek hangzik. Vagy az is lehet, hogy most egy hónap szünetet tartasz, aztán…

– Maren, hagyd abba! Hosszú évek óta küzdök, és elfáradtam.

Tudom, hogy elfáradt. Uramatyám, én aztán tudom, hogy kimerült, és olyan régóta harcol már, én soha nem lettem volna képes rá. Csakhogy akkor is önző vagyok, és az apámat akarom. Szükségem van az apukámra, az apukámnak viszont most arra van szüksége, hogy ne omoljak össze.

Így inkább hallgatok, mert félek, hogy a hangom elcsuklana, ha beszélni kezdenék.

– Csak annyira fáradt vagyok, és amikor hatott a kezelés, akkor megérte, tudod?

Biccentek.

– Azt kívánom, bár ne így volna, de elérkezett az idő. Itt az idő, hogy elengedjem, és kihasználjam, ami még hátravan.

Legszívesebben sírnék és rákiabálnék, hogy ne adja fel a harcot, de nem fogom ezt tenni vele. Látom a fájdalmat és a félelmet a tekintetében.

– Gyűlölöm ezt – felelem neki.

– Én is. Az orvosok azt mondják, nem fog sokáig tartani, és holnap találkozom a hospice-esekkel.

Reméltem, hogy soha nem kell majd hallanom ezt a szót. Ostoba remény volt, és tudtam, hogy soha nem fog teljesülni, de álmodozni azért még szabad.

Arról álmodtam, hogy nagypapa lesz, és szeretni fogja a gyerekeimet, lovagolni viszi vagy barkácsolni tanítja őket. Legalább annyira akartam miatta, mint magam miatt. De mindez már soha nem fog megtörténni.

Bármennyi is maradt neki hátra, szeretnék annyi időt vele tölteni, amennyit csak tudok.

– Mi lenne, ha lefújnánk az esküvőt, apu? Oliverrel elutazhatnánk Georgiába, hogy veled legyünk.

Apám arcát elfutja a vér.

– Semmi esetre sem!

– Miért ne?

– Mert… nem fogsz lemondani az esküvődről emiatt.

– Semmi gond, apu, várhatunk. Rendben?

– Nem, nincs rendben. Fogalmad sincs, mit jelent nekem, hogy ott legyek, amikor férjhez mégy. Hogy tudjam, szeretet vesz majd téged körül, és megtaláltad a férfit, akivel le akarod élni az életed.

Tudom. Pontosan ugyanezekkel a szavakkal fejtette ki a telefonban pár hónappal ezelőtt. Aznap éjjel rettenetesen sírtam, mert talán soha nem adhatom meg neki ezt a békességet.

Szerencsére Oliver megértette, és apám hívása után egy héttel megkérte a kezem.

– De beteg vagy, és az otthonodban kellene pihenned.

– Nem arra van szükségem, hogy csak feküdjek az ágyban. Beteg vagyok, igen, ez nem fog változni. De leginkább arra van szükségem, hogy az oltárhoz kísérhesselek a férfi mellé, akit szeretsz, mert minden szülő ebben reménykedik. Hogy tudják, a gyerekük… – Elakad a lélegzete, nagyot nyel. – Szeretném, hogy legyen egy boldog, közös emlékünk, Maren. Ne vedd ezt el tőlem! Nem hagyhatom, hogy a rák miatt ne lássam az egyetlen gyermekemet hozzámenni a férfihoz, akit szeret. Ott akarok lenni melletted. Látni akarom, ahogy megkezditek a közös életeteket.

Fájdalom nyilall a mellkasomba.

– Nem akarok rontani az állapotodon.

– Egyedül az rontana rajta, ha… ha te… – kapkod levegőért – …ha lefújnád.

Hátradőlök a széken, úgy bámulok ki az irodám ablakán, közben csüggedt szomorúság vesz erőt rajtam.

– Ha te így akarod…

– Így akarom. No, és már minden készen áll? – Fulladozva kiejtett szavai zihálásba torkollnak.

Alig bír beszélni, és még most is miattam aggódik. Mindig tudtam, hogy csodálatos ember, és szerencsés vagyok, amiért ő az apám, de még soha nem láttam ennyire tisztán. Maga miatt akarja, igen – de azt hiszem, értem is. Hogy majd azzal a tudattal tekinthessek vissza, hogy az apám ott volt az esküvőmön. Az anyámat már elvesztettem, és… nos, apám eddig is folyton a menyegzőmről beszélt.

Úgy szervezem meg ezt az eseményt, hogy mindenkinek tökéletes legyen. Ott lehet majd édesapám is, én pedig egy olyan emlékezetes élményben részesíthetem, ami után békében megpihenhet.

Mosolyt erőltetek az arcomra, és annyira vidámnak mutatom magam, amennyire csak bírom.

– Majdnem készen állunk. Már a tökéletes ruhát is megtaláltam.

– Az a… legfontosabb – nevet.

– No meg az örömapa jelenléte, nem igaz?

Apu tekintete felragyog.

– Egyedül te vagy a fontos.

– Szerintem te is nagyon előkelő helyet foglalsz el a listán.

Ragyogó zöld szeme, amely mintha csak az enyém tükörképe lenne, könnyekkel telik meg, és az alsó ajka megremeg.

– Annyira örülök, Maren! Imádkoztam ezért.

A gyomromban érzem a szívdobogásomat. Fogalmam sincs, hogyan fogom végignézni, ahogy meghal. Hogyan csinálom végig az esküvőt, tudva, hogy talán soha többé nem lesznek közös emlékeink? Nem fog menni. Nem veszíthetem el őt.

– Apu – kezdek bele, de felemeli a kezét, miközben a köhögőrohammal küzd.

– Rendben vagyok – szólal meg pár másodpercnyi kínzónak hallatszó zihálás után. – Csak egy kis visszaesés.

Folyamatosan ezt a négy szót mondogatja. Bármilyen csapást is mért rá az élet, minden „csak egy kis visszaesés” volt neki. Mindig tovább harcolt. Mindig kitartott, és az elé tornyosuló akadályokra is próbált csak úgy tekinteni mint leküzdendő buktatókra.

Most viszont nem tehet mást, mint hagyja elsorvadni a testét.

És imádkozik, hogy még láthassa, amiket látni szeretne.

– Rosszul hangzik ez a kis visszaesésed.

– Te csak ne aggódj… miattam – méltatlankodik.

– Mindig aggódom miattad.

Apám letöröl egy könnycseppet.

– Te mindent megadsz nekem. Mindent – csuklik el a hangja. – Pár nap múlva találkozunk.

– Rendben.

A szívem málladozni kezd, és vele együtt az elszántságom is. Immár megállás nélkül folynak a könnyeim, csak zokogok az asztalomnál ülve, mert el fogom veszíteni az egyetlen férfit, akit igazán szeretek.

HÁROM

Maren

Devney és én Észak-Karolinába készülünk. Annyit sírtam, amennyit ember nem sírt még soha, de akkor sem fogom lemondani az esküvőt. Apu írt egy e-mailt, amit olyankor szokott, ha a beszéd nehezére esik, és ismételten azt hajtogatta benne, hogy mennyire boldog. Úgyhogy bátorságot erőltetek magamra, és megadom neki, amire vágyik.

Egy esküvőt.

– Annyira, de annyira sajnálom, Mare! – mondja Devney, miközben az utolsó bőröndjét is bepréseli a csomagtartóba.

– Ő csak… Nem is tudom. Csak tényleg azt hittem, hogy rendben lesz. Tudom, hogy ez őrültség, de erre még nem álltam készen.

– Felkészülhetünk rá valaha is? – kérdezi, és rám pillant.

– Talán nem, de már tizenöt éve, hogy kórházról kórházra járkál a kezelések meg műtétek miatt. Most viszont feladták a próbálkozást, és meg fog halni.

Ez az, amit nem tudok elviselni. A remény elvesztését.

– És a gonosz mostohád hogy viseli?

Vállat vonok.

– Ki tudja? Háromszor hívott, de képtelen voltam felvenni.

Elfintorodik.

– Ezért még meg fogsz fizetni.

Tudom.

– Újra hívni fog. Óraműpontossággal. Minden egyes órában felhív, amíg csak… – És mint a falra festett ördög, ebben a pillanatban megszólal a telefonom.

Devney tágra nyílt szemekkel bámul a kijelzőmre, amit felé mutatok, hogy láthassa a hívót.

– Nem mondod!

– Megmondtam neked, a Sátán nővére – felelem. – Kábé olyan, mint Kampókéz, ha kimondod a nevét, megjelenik.

– Helló, Linda! – szólok bele olyan lelkesen, ahogy csak bírok. A jó ég tudja, nem jut-e vissza apám fülébe, ha nem vagyok elég kedves vele.

– Igazán nem kellene apádnak erre a nagy útra vállalkoznia Észak-Karolinába.

Hát elkezdődik.

– Te is beleegyeztél, amikor lefoglaltuk a helyszínt, apu pedig ragaszkodott hozzá, hogy ne mondjam le.

– Igen, de nekem ez nagyon kényelmetlen. Nem tudod, milyen vele utazni. Ő nem egy egészséges ember, Maren. Rengeteg megbeszélt időpontunk van, és sok mindent kell átszerveznem, hogy ez az… esemény… létrejöhessen.

Esemény. Segítség kérően pillantok az ég felé.

– Egy esküvőről beszélünk.

– Tisztában vagyok vele.

Csak nem érdekli.

– Megértem, hogy ez kényelmetlen neked, és nagy nyomás nehezedik most rád. Én felajánlottam, hogy lefújom az esküvőt, de apu hallani sem akart róla.

– Persze hogy hallani sem akart róla, én viszont csak tájékoztatlak, milyen nehézségekkel nézünk szembe. Ha megtetted volna, amit kértem tőled, és idejössz Georgiába, hogy az itteni templomban házasodj meg, akkor az apád most nem szenvedne. Haldoklik, és ahelyett, hogy az utolsó heteit kényelemben töltené, te Észak-Karolinába rángatod. Tudod te, milyen érzés ez nekem?

Azt akarom a világon a legkevésbé, hogy apám szenvedjen. Bármit megadnék, hogy ez ne történjen meg. Soha egyetlen szóval sem panaszkodott az észak-karolinai út miatt. Ami azt illeti, azt mondta, hogy házasodjak meg, ahol akarok, ő pedig eget-földet megmozgat majd, csak ott lehessen. Oliver ateista, én pedig katolikus vagyok, így a templomi esküvő eleve nem jött szóba. Azonkívül szerettem volna kimozdítani apámat abból az átkozott házból, ha csak egy kis időre is.

Nem szólalok meg. A nyelvemet harapdálom, míg végül a vér fémes íze emlékeztet, hogy csillapodjak le. Csak akkor tud kiborítani, ha hagyom, és eddig semmi mást nem mondott a szokásos önző-narcisztikus szövegén kívül.

– Mindenesetre – szólal meg – most pakolok be, és csak tájékoztatni akartalak, hogy krémszínű ruha lesz rajtam, mert csak az van. Sem időm, sem kedvem nincs most valami mást keresni.

Micsoda rettenetes nőszemély.

– Krémszínűben leszel?

– Ne aggódj, senkit nem fog érdekelni.

Aha, persze. Biztos senkit nem fog érdekelni, hogy ugyanolyan színű ruhában feszít, mint a kibaszott menyasszony.

Tizenöt évnyi düh, frusztráció és fejfájás amiatt, hogyan kezeljem a fortyogását. Tizenöt évig hallgattam tőle, hogy nem vagyok elég jó, nem teszek meg eleget, feléjük sem nézek, és hogy minden teher az ő vállára nehezedik. Úgy fest, azt már elfelejtette: ő döntött úgy, hogy elköltözteti apámat Virginia Beachről. Ha itt maradnak, egy seregnyi családtag sürgölődött volna apám körül, akik törődnek vele, segítik és szeretik. Így viszont Linda lett a tökéletes mártír.

Nos, én nem leszek az. És már az ő képtelen viselkedésén is túltettem magam.

– Rendben, úgyis azon gondolkodom, hogy inkább feketében leszek fehér helyett – vágok vissza, és jól tudom, hogy ezzel tőrt döfök abba a kényes, déli szívébe.

– Micsoda? – rikoltja szinte. – Nem viselhetsz esküvőn feketét! Nem illik! Ez elfogadhatatlan!

Felsóhajtok, de az ajkamon mosoly játszik.

– Szívesen beszélgetnék még, de mennem kell. Rengeteg az elintéznivaló a nagy nap előtt. Alig várom, hogy lássam aput… azaz benneteket… három nap múlva.

– Maren, még nem fejeztem be!

– Bocsánat, holnap felhívom, és beszélek vele. Mondd meg neki, hogy szeretem – búcsúzom, azzal repülőgép módba teszem a telefonomat. Új célom van: egy olyan tervet kell kiagyalnom, amivel anélkül bosszanthatom a Sátán nővérét, hogy közben tönkretenném az esküvőt vagy felzaklatnám apámat.

– Igazi cukorfalat – szólal meg Devney pár másodpercnyi csend után.

– Egy georgiai cukorfalat – felelem undorodva. – Brr. Ki nem állhatom. Valahogy megtalálja a módját, hogy mindent tönkretegyen.

Devney felsóhajt.

– Figyelj, az én anyám… szintén nehéz eset. Szóval megértem. Ne felejtsd, hogy ez az egész érted van, Oliverért és a papádért. Ezért hoztatok tető alá egy esküvőt kevesebb mint egy hónap alatt.

A kocsi motorháztetejének támaszkodom, és hálát érzek, amiért a legjobb barátnőm itt van mellettem.

– Nekem elment az eszem.

– Ezt mindannyian tudjuk.

– De mindent megtennék az apukámért.

Devney rám néz, és az ajkára harap.

– Tudod, megértem. Tényleg. De izé, nem vagy izgatott, hogy hozzámész a férfihoz, akivel még egyikünk sem találkozott?

– De igen – felelem gyorsan. – Oliver kedves srác. Éles eszű, és nagyon jól végzi a munkáját.

– Határozottan férjalapanyag – vágja rá Devney.

– Fogd be!

Mindketten elnevetjük magunkat, és beszállunk az autóba.

– Csak hallom, mennyit beszélsz apukádról meg az esküvőről, de biztos akarok lenni benne, hogy jó okokból teszed, ez minden.

Felsóhajtok, és megragadom a kormányt. Magam sem tudom pontosan, mit is érzek. Kedvelem őt. Úgy értem, az elmúlt néhány hónapban jól éreztük magunkat együtt, és amikor megkérte a kezemet, igent akartam mondani.

Legalább ötvenkét százalékom igent akart mondani neki, ami azt jelentette, hogy amiatt a plusz két százalék miatt igent kell mondanom.

Úgyhogy ja, amikor megkért, igent mondtam.

És most, hogy hamarosan elérkezik a nagy nap, kizárt, hogy megkérdőjelezzem a döntésemet.

– Azt hiszem, nagyon tudnám szeretni Olivert. Annyira rendes és gondoskodó. Mármint… még nem ismerjük igazán jól egymást, és minden villámgyorsan történt, de hát amúgy is erről szól az életem.

– Tényleg? A tiéd? A gondos tervezőé, aki soha nem lép addig, amíg ki nem dolgozott legalább egymillió lehetséges kimenetelt? Figyelj, én ezt nem veszem be. Még mindig nem bírod kimondani, hogy szereted ezt az embert, és alig várod, hogy az életed hátralévő részét vele töltsd. A legnagyobb elismerés, amit mondani tudsz róla, hogy rendes.

Ebben nem téved, ami frusztráló, de azért nincs is teljesen igaza. Oliver meg én tényleg nagyon bírjuk egymást. Szóval, tekintve, hogy amúgy sem tudom, mi a szerelem, talán éppen ez az. Azt tudom, hogy vele akarok lenni. Tudom, hogy mosolyt csal az arcomra – már amikor itthon van. Én pedig ragyogóan teljesítek az elemzőjeként a küldetései alkalmával, és ettől igazán különleges kémia van kettőnk között.

Amikor terepen van, én vagyok a szeme. Keményen dolgozom, hogy mindig biztonságban tudjam őt meg a csapatát, és naprakészen informáljam őket. Ez a bizalom semmihez sem fogható. És ha képesek vagyunk a kritikus helyzetekben így egymásra támaszkodni, akkor a házasságunkban is biztosan menni fog.

– Nem mindenki éli át azokat a nagy érzéseket, mint te meg Sean.

Devney összeszorítja az ajkát.

– De így kellene lennie, Maren. Persze az is fontos, hogy apukád ott legyen, de ez az esküvő rólad és Oliverről szól.

– Rólunk szól.

– Tényleg, vagy inkább apukádról?

Megrázom a fejem, nem hagyom megingatni magam.

– Hozzámegyek Oliverhez. Mérlegeltem a kockázatokat, és ha minden úgy halad, ahogy eddig, akkor pár éven belül úgyis házasok lettünk volna. Szóval kicsit felgyorsítjuk a dolgokat, mások érdekében. Csak mert nem tökéletes, még nem jelenti azt, hogy nem is helyes, amit teszünk.

Devney tekintete meglágyul.

– Nem azt mondom, hogy nem helyes. Én lennék az utolsó, aki ilyet mondhatna, hogy a gyors esküvő vagy bármi ilyesmi rossz lenne.

– De te Seannal azonnal tudtad.

– Nem igaz – rázza a fejét. – Kis híján Oliver Parkerson menyasszonya lettem, mire rájöttem. Sean mindig is megfoghatatlan volt számomra. A legjobb barátom volt… világéletemben. Nem pedig az a férfi, akire a majdani férjemként gondoltam volna. Aztán egyszer részegen csókolóztunk, miközben én valaki mással jártam. Azért is tudom, miről beszélek, mert én is átéltem ezt. Meggyőztem magam, hogy ami más férfiakkal volt, az elég jó, de nem volt az. – Devney átnyúl az anyósülésről, és kezébe veszi a kezemet. – Tudom, mit érzel a házassággal kapcsolatban.

– Örökre szól.

Bólint.

– Akkor győződj meg róla, hogy a megfelelő férfival vágsz bele ebbe az „örökkébe”.

Még ha nem is tartanám Olivert a megfelelő férfinak, akkor sem lehet róla szó, hogy ezen a ponton visszavonulót fújjak. Apám egy dolgot akart mindenképp megtenni a halála előtt: az oltárhoz kísérni engem. Nem fogom ezt elvenni tőle.

– Értem, amit mondasz, és szeretlek érte.

Devney felnevet.

– De akkor is megteszed.

– Így van.

– Hát akkor hajrá! – biccent a fejével. Úgy értem, tudom, mit akarok, és már fontolóra vettem az összes lehetőséget. Akarom. Tudnám szeretni őt. Legalábbis el tudom képzelni magam úgy, hogy szeretem, és ez máris sokkal több, mint amit eddig bárki mással el tudtam képzelni.

Tehát jó esélyekkel indulunk.

Azt hiszem…