A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Freida McFadden: The Locked Door, 2021

Fordította MURÁTH PÉTER

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A téboly otthona, 2022

Copyright © Freida McFadden, 2021

First published in Great Britain in 2021
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Muráth Péter, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-55-9

A könyv a képzelet műve. A benne szereplő személyek, események és helyszínek a szerző fantáziájának eredményei. A szereplők mindennemű hasonlósága bármely élő vagy halott személyhez puszta véletlen.

Libbynek és Melanie-nek (mint mindig)

ELŐSZÓ

Huszonhat évvel ezelőtt Aaron Nierlinget oregoni otthonában őrizetbe vette a rendőrség.

Nierlinget a környezete mintapolgárnak tartotta. Munkáját lelkiismeretesen végezte, nagyszerű férj és jeles családapa volt. A törvénnyel sosem gyűlt meg a baja, még tilosban parkolásért sem büntették meg soha.

Ám egy névtelen bejelentés nyomán a rendőrség a huszonöt éves Mandy Johansson maradványaira bukkant Nierling pincéjének gondosan zárt ajtaja mögött.

A nyomozás során további tizenhét eltűnt személy maradványaira bukkantak egy pincébe rejtett ládában. A fenti tizennyolc mellett újabb tíz gyilkossággal is gyanúba hozták, ám ezekre végül nem találtak kielégítő bizonyítékot.

Nierling vádalku keretében beismerő vallomást tett, hogy elkerülje a halálos ítéletet. Jelenleg tizennyolcszoros életfogytiglani büntetését tölti egy kiemelt szigorral őrzött börtönben. Felesége, akit bűnrészességgel vádoltak, még a tárgyalás előtt öngyilkosságot követett el.

A korabeli tudósítások és újságcikkek alapján Aaron Nierling igazi bűnöző lángelme, aki több mint húsz éven keresztül sikeresen tévesztette meg a nyomozó hatóságokat a rendőrségtől az FBI-ig, és a lebukást csak a véletlennek köszönhette. Karizmatikus és elbűvölő – legalábbis amikor az akar lenni. Narcisztikus személyiségű pszichopata, aki közel harminc nőt gyilkolt meg a lelkiismeret-furdalás leghalványabb jele nélkül. Közveszélyes őrült. Egy szörnyeteg.

Továbbá az apám.

1. FEJEZET

Valaki figyel.

Érzem. Nem hangzik túl racionálisan, hogy megérezzük valaki tekintetét a hátunkban, de én most vitathatatlanul érzem. A fura bizsergés a fejem búbjától indul, lekúszik a tarkómra, majd végigfut a gerincemen.

Egyedül jöttem ebbe a bárba, mint mindig. Szeretem az magányt – életre szóló társamat. Mióta az eszemet tudom, ha csak tehetem, egymagamban töltöm az időt. A bárokban és az éttermekben, a beszélgető, társas életet élő kompániák e fellegváraiban is külön szeretek üldögélni.

Előttem a kedvenc italom, egy Old Fashioned koktél. Ha munka után nem egyenesen hazavisz az utam, akkor ide, a Christopher’sbe jövök. Félhomályos, diszkrét hely, az asztalok lapjai sötétek a rájuk rakódott dohányfüsttől. Rendszerint kevesen vannak, és a csaposok sem tolakodók. Megesik, hogy bebújok egy bokszba, de ma a pultnál ülök, és figyelem, ahogy a jégkocka beleolvad az italomba, miközben a hátamban egyre erősebben érzem a bizsergést.

A tévé hangja olykor a fülembe tolakodik a háttérből. Általában meccs megy, de ma este vetélkedőt adnak. A műsorvezető arca betölti a képernyőt, amint felteszi a következő kérdést. De Gaulle elnök melyik barátja volt Franciaország miniszterelnöke a 60-as évek legnagyobb részében?

Megpördülök a széken, hátha tetten érem, aki figyel, de nincs szerencsém. Többen is álldogálnak mögöttem, ám egyikük sem engem néz. Legalábbis most épp nem.

Ártalmatlan dolog lehet, talán csak megtetszettem valakinek, és habozik, meghívjon-e egy italra. Vagy valaki felismert a munkahelyemről.

Persze, felismerés alatt nem azt értem, hogy igazán felismert volna, és tudná, ki is vagyok valójában. Az ki van zárva. Valószínűleg az évforduló miatt kerülgetnek a rémképek: épp ma huszonhat éve változott meg gyökeresen az életem. Aznap derült ki, mi rejlik a pincénk bezárt ajtaja mögött.

– Jól van, Doki?

A pultos izmos alkarját a nem éppen tiszta bárpultra támasztva felém hajol. Viszonylag új itt, csak párszor láttam ezelőtt. Valamivel idősebb, mint az elődje volt, harmincas évei közepén járhat, akárcsak én.

Megráncigálom a ronda, zöld kórházi köpenyem gallérját. Nyilván a köpeny miatt hív Dokinak. Mit mondjak, beletrafált – sebész vagyok, bár a legtöbben nővérnek hisznek, de ő már elsőre is Dokinak titulált.

Apám bizonyára roppant büszke rám, ha egyáltalán tudja, hogy orvos lett belőlem. Nem hinném, hogy túl sok érzelem megélésére képes, ám a büszkeség mindenképpen szerepel közöttük – ez a per során nyilvánvalóvá vált. Ő maga is sebész szeretett volna lenni világéletében, de nem szerzett orvosi diplomát. Ki tudja, ha sebész lett volna belőle, talán nem műveli mindazt, amit művelt.

– Megvagyok – mondom, ujjammal a pohár peremén körözve. – Remekül.

Felhúzott szemöldökkel kérdi, elégedett vagyok-e az italommal.

– Nagyon is!

Valójában még annál is jobban. Mindig tökéletes munkát végez, gondosan helyezi el a kockacukrot a pohár fenekén, nem csak úgy beleráz egy tasak kávécukrot, mint egyes kollégái, épp megfelelő mennyiségű Angostura keserűt löttyint rá, és sosem kell szólnom, nehogy a whiskey után szódával is nyakon öntse.

– Bevallom, nem gondoltam volna, hogy az Old Fashioned híve – vallja be. – Nem olyannak néz ki.

Eltúlzott érdektelenséggel hümmögök, hátha végre faképnél hagy, és magamra maradhatok. Nem kellett volna a pulthoz ülnöm. Mentségemre szóljon, hogy az itteni csaposok általában nem ilyen szószátyár alakok.

– Sokkal inkább tűnik olyasvalakinek, aki Cosmopolitant rendel, vagy rozéfröccsöt limonádéval meg málnaszemekkel, vagy ilyesmi – köti az orromra lefegyverző mosollyal.

Az ajkamba harapok, nehogy ráförmedjek. Az Old Fashioned a kedvenc italom. Huszonegy éves korom óta mindig ezt iszom, sőt, hogy őszinte legyek, valamivel régebb óta. Sötét és erős, csak kicsit édes, egyben kellően kesernyés. Belekortyolok, hogy elmúljon a készítője bőbeszédűsége miatt érzett bosszúságom.

– No, mindegy – böki ki végre egy hosszú pillantás kíséretében –, ha bármi kell, csak kiáltson!

Végigmérem, miközben odébb megy. Egy pillanatra megpihentetem a szemem a pólója alatt feszülő impozáns izmokon. Nem szédítően vagy veszélyesen, de nagyon is vonzó férfi a kidolgozott izomzatával meg a gesztenyeszín hajánál sötétebb, mélybarna szemével. Az arcán hagyott borosta rövidebb annál, mint amit már szakállnak hívna az ember. Vonásaiban nincs semmi kiugróan egyedi vagy emlékezetes, arca olyasvalakié, akire nemigen bökne rá az ember rendőrségi azonosításkor. Apám is ilyen volt.

Az ujjaimon számolgatom, hány hónapja nem járt nálam férfi. Kevés az ujjam, évekre váltok. Lehet, hogy évtizedekre kellene. Már az idejét sem tudom, a szó szoros értelmében. De nem vágyom randevúra, sem a jóképű pultossal, sem bárki mással. Jó ideje úgy határoztam, hogy az életemben nincs helye párkapcsolatnak. Kezdetben szomorúan, majd egyre közömbösebben vettem tudomásul, hogy ez így is van rendjén.

Megemelem a poharat, és körbelötyögtetem benne az italt. A bizsergető érzés – hogy figyelnek – nem múlt el, de bizonyossággá sem vált. Végül is lehet, hogy csak a képzeletem játszik velem.

Alig hiszem el, hogy ANNAK már huszonhat éve.

A tévés vetélkedő műsorvezetője olyasmit kérdez, amire akaratlanul is felfigyelek:

– Mi volt a „Kézműves”-ként elhíresült sorozatgyilkos valódi neve?

A pultos a képernyőre pillant.

– Aaron Nierling – veti oda.

Az apámból kvízkérdés lett. Nincs kizárva, hogy a letartóztatásának évfordulója miatt pont ma este, de valószínűbb, hogy csak véletlenül. Mindegy, hány év telik el, a tettei sosem merülnek feledésbe. Vajon nézi épp a műsort? Mindig is szerette a vetélkedőket. De persze lehet, hogy a börtönben nem engedik tévét nézni. Gőzöm sincs, mit engednek neki és mit nem. Feléje sem néztem, mióta a rendőrök bevitték.

Pedig ő minden héten levelet ír nekem.

Elhessegetem apámmal kapcsolatos gondolataimat, és kortyolok egyet az italból. Elönt a jóleső forróság. A csapos a pult túlsó végét törölgeti. Figyelem az izmai játékát a póló alatt. Egy pillanatra abbahagyja a munkát, rám néz és kacsint.

Hmm. Meglehet, hogy önként vállalt önmegtartóztatásom mégsem olyan pompás döntés. Talán belehalnék, ha egyszer, egyetlen éjszaka jól érezném magam? Ha épkézláb ruhát viselnék a ronda köpeny helyett? Ha kibontanám a hajamat, ahelyett, hogy olyan szoros kontyba kényszeríteném, amitől sikítófrászt kapnak a hajhagymáim?

– Dr. Davis, ön az?

A hátam mögött megszólaló hang azonnal eloszlatja bennem a whiskey okozta melegséget. Jól éreztem, valaki valóban figyelt. Bárcsak tévedtem volna! Másra sem vágyom ma este, csak egy kis csendre.

Két hosszú másodpercig megállom, hogy ne forduljak hátra, mintha nem én lennék dr. Nora Davis, csak egy nő zöld köpenyben, aki történetesen kiköpött Nora Davis.

Legalább nem Nora Nierlingnek szólított. Nagyon rég nem hívott így senki, és ha rajtam múlik, többé nem is fog.

Ötvenes, zömök pasast látok, amikor végre megfordulok. Páciensem volt, a nevére nem emlékszem, de az esetére igen. Lázzal és alhasi fájdalmakkal hozták be. Heveny epehólyag-gyulladása volt, laparoszkópiával próbálkoztunk, de menet közben fel kellett nyitnom. Ezért tudom, hogy ha felhúzná az inget jócskán domborodó hasáról, annak jobb alsó fertályán átlós heget látnék, mostanra nyilván szépen begyógyulva.

– Dr. Davis! – vigyorog lelkesen, kivillantva sárgás, szuvas fogait. – Nem voltam biztos benne, de tényleg maga az! Nahát, ki hitte volna, hogy egy efféle helyen botlom magába!

Mit keres egy ilyen finom hölgy egy ilyen lepra helyen, nemde? Még jó, hogy az italomra nem tett megjegyzést.

– Nahát! Hogy mik vannak… – mormogom.

Bárcsak mondta volna a nevét! Határozott hátrányban érzem magam. A memóriám sok mindennel kapcsolatban káprázatosan jó: álmomból felkeltve is fel tudnám sorolni a bélrendszert ellátó összes eret, de a nevekkel hadilábon állok. Igyekszem jó mélyre ásni az emlékezetemben…, de üres kézzel jövök fel.

– Cimbora! – kiált a pultosra. – Dr. Davis italát én állom. Tartozom neki ezzel az életemért.

– Fölösleges – vetem oda, de hasztalanul. A névtelen exbeteg már berendezkedett a mellettem lévő bárszéken, bár fáradt, sminktelen arcom és egy számmal nagyobb, zsákformájú munkaköpenyem nem valami hívogató.

– Ez itt az ő műve – mondja, és tényleg felemeli az inge alját. Hasát fekete bozont borítja, de így is kivehető a halvány műtéti heg ott, ahol belevágtam a testébe. Ezek szerint jól emlékeztem.

– Szép munka, nemde? – vigyorgok rá félénken.

– Igazi hőstett. Maga egy hős, dr. Davis, én mondom! Dögrováson voltam…

És csak mondja, mondja a magáét mindenkinek, aki szerencsétlenségére hallótávolságon belül van, arról, hogyan is mentettem meg az életét. Ami egyébként erősen vitatható. Igaz, én vettem ki a begyulladt epehólyagját. De könnyen lehet, hogy egy kis intravénás antibiotikum vagy egy epeúti drenázs a radiológián ugyanúgy segített volna rajta. Szóval, kétes dicsőség ez az „életmentés”.

De ő csak rendületlenül mondja a magáét, és végül is a műtét sikeres volt, a páciens ép és egészséges – eltekintve a fogsorától.

– Lenyűgöző! – jegyzi meg mosolyogva a pultos, amikor a jóember az elbeszélés végére ér. – Maga aztán hős a javából, Doki!

– Hát, teszem a dolgom – jegyzem meg, felhörpintve az italom maradékát.

Ingatagon kelek fel a bárszékről. Kívülről úgy tűnhet, hogy nem igazán ajánlatos kocsiba ülnöm ennyi pia után. De a remegésemet nem az alkohol váltotta ki.

Napra pontosan huszonhat év telt el. Néha úgy érzem, mintha csak pár nap lett volna.

– Ideje indulnom. Kösz az italt! – köszönök el kissé tolakodó exbetegemtől.

Az ürge csalódottan felsóhajt, mintha arra számítana, hogy hajnalig dumcsizunk az epehólyagjáról.

– Máris mennie kell?

– Attól tartok.

– Pedig – mondja a doboló ujjai mellett üresen álló poharamra bámulva – reméltem, hogy meghívhatom egy italra. Vagy vacsorára. Hálám jeléül.

Erről beugrik egy újabb emléktöredék Mr. Hogyishívjákról: a kontrollvizsgálat végén a nagy hálálkodás közepette a térdemre tette a kezét, és mielőtt lesöpörtem onnan, még meg is markolt a sok gratuláció meg köszöngetés mellett. Az persze még mindig nem ugrik be, hogy a francba hívják.

– Felesleges. A biztosítója állta a cechet.

Megvakar egy apró sebhelyféleséget a nyakán, nyilván borotválkozás közben vághatta meg magát, és behízelgő mosolyt erőltet a képére:

– Ugyan már, dr. Davis… Nora! Egy ilyen szemrevaló nőnek nem szabadna magányosan iszogatnia.

Erőltetett mosolyom lehervad az arcomról.

– Köszönöm, nincs szükségem társaságra.

– Ejnye már! – mondja, és rám kacsint. Vicsorszerű vigyorából előbukkanó metszőfogainak egyike egészen sötétbarnára, már-már feketére van színeződve. – Jól fogunk szórakozni. Megérdemel egy kellemes estét!

– De még mennyire! – felelem. – Épp ezért megyek haza.

– Gondolja meg jól! Biztosan prímán érezné magát…

– Azt erősen kétlem.

A barátságosság maszkja leolvad a képéről, összeszűkült szemmel, ingerülten szólal meg:

– Értem már, a nagy dr. Davisnek derogál leállni egy mezei beteggel egy bárban.

Kibújt a szög a zsákból. Görcsösen markolom a tárcámat, és az jár a fejemben, hogy szólnom kell Harpernek, hogy törölje ezt a tagot a praxisomból. Aztán beugrik,még mindig nem tudom, hogy hívják.

– Elnézést, Doki! A fickó zaklatja magát? – hallom meg a pultos szigorú hangját.

Henry Callahan, ugrik be az elzápult fogú illető neve. Hát így hívják, nyugtázom magamban megkönnyebbülten.

Callahan végigméri a tagbaszakadt pultost, és meghunyászkodva mondja:

– Dehogy! Már itt sem vagyok.

– Helyes!

Callahan mentében meglöki a vállamat, aztán kitántorog az ajtón. Vajon hány szíverősítőt ihatott, mielőtt összeszedte a bátorságát, hogy megszólítson? Nyilván legalább eggyel többet a kelleténél. Reggelre talán emlékezni sem fog az egészre.

Én viszont igen, és az első dolgom lesz megmondani Harpernek, hogy Henry Callahan többé nem léphet a rendelőbe.

Ott van előttem az üres pohár, a nagy kavarodásban a jó öreg Henry mégsem fizette ki a körömet. Kinyitom a tárcám, de a pultos megrázza a fejét és közli, hogy a ház állja.

– Szeretném kifizetni, amit ittam – vetem fel a fejemet.

– Én pedig szeretném meghívni az életmentőt egy italra – néz rám kedvesen. Ismerős a nézése, ismerősnek tűnnek a vonásai is. Vajon találkoztunk már korábban is?

Próbálom felidézni, hol láthattam ezt a helyes arcot. Nem volt a betegem, ez biztos. Egyrészt jóval fiatalabb a pácienseimnél, másrészt mindenkire emlékszem, aki valaha is a késem alá feküdt, akkor is, ha – mint Henry Callahané – a nevük nem ugrik be azonnal. A nyelvemen van a kérdés, hogy ismerjük-e egymást valahonnan, de mégsem bököm ki. Mi van, ha tévedek? Finoman szólva is mozgalmas estém volt, nem vágyom másra, csak hogy hazaérjek végre.

– Hát, jó. Köszönöm szépen!

– Minden rendben lesz? – kérdi kissé félrebillentett fejjel. – Ne kísérjem a kocsijához?

– Nem lesz gond – felelem.

Kikukucskálok a parkolóba, a kocsim épp egy utcalámpa alatt áll, kőhajításnyira a kijárattól. Henry Callahan épp beszáll a saját járgányába, egy horpadt sárvédőjű, apró kék Dodge-ba. Megkönnyebbülve nézem, ahogy elhajt.

A tarkómból eltűnt a bizsergés, de valami halvány rossz érzés azért maradt bennem. Igyekszem elhessegetni. Mit érdekel engem Henry Callahan? Annyi mindent tapasztaltam már életemben, hogy apróságokon nem akadok fenn.

De azért maradok még pár percet, biztos, ami biztos.

2. FEJEZET

Nekem sötétzöld Toyota Camrym van, praktikus szín, megbízható autó, makulátlan állapotban – sehol egy karcolás vagy horpadás rajta. Az üzlettársam, dr. Philip Corey, akivel közös magánpraxist üzemeltetünk, tavaly újított be egy tűzpiros Teslát. Én csak Phil kapuzárásipánik-autójának hívom, de ő ezt nem bánja, sőt nem is tagadja. Imádja meghajtani az autópályán. Aki beül mellé, a vakszerencsére bízza az életét.

Én kerülöm az efféle nagyzolást. Egy strapabíró, biztonságos kocsi kell, amivel eljuthatok A pontból B-be, minél kevesebb feltűnést okozva.

A bár parkolójának csöndjében becsusszanok a kormány mögé. Ahogy ráadom a gyújtást, a kocsit betöltik Chopin cisz-moll Noktürnjének hangjai. Valaha zongoráztam, és egy iskolai hangversenyen el is játszottam ezt a darabot. Mintha évezredekkel ezelőtt lett volna. Jó tíz éve nem ért billentyűhöz az ujjam.

Kihajtok a parkolóból, az út kihalt, mint hétköznap esténként mindig. Elveszem a lábam a gázról, rátérek a szokásos kertek alatti útvonalamra.

Pár perc múlva lámpafény tűnik fel a visszapillantómban. Nem nagy ügy. Egy jármű jön mögöttem, na és? Igaz, általában egy lélek sem jár erre ilyentájt, legtöbbször nincs itt más, csak én meg a csillagok. És olykor a hold, ha épp olyan szakaszban van. Ráadásul ez a kocsi túl szorosan követ. Bő tíz mérfölddel lépem túl a sebességhatárt, mégis itt liheg a nyakamban, nem egész két kocsihossznyira. Ha hirtelen fékeznék egyet, szinte biztosan belém rohanna.

Erős a gyanúm, hogy szántszándékkal követ. De csak egyféleképpen győződhetek meg róla.

Elágazáshoz közeledünk, idejekorán kiteszem balra az indexet, és ahogy odaérünk, el is kezdek balra fordulni, ám aztán hirtelen jobbra kapom a kormányt.

A másik kocsi balra fordul, majd megáll, visszatolat, és jobbra kanyarodva a nyomomban marad.

Lihegve kapkodom a levegőt, reszketve markolom a kormányt. Ez a tetűláda követ engem. Egészen biztosan követ.

Miközben lázasan töröm a fejem a következő lépésen, felmerül bennem a kérdés, ami baj esetén nem is olyan ritka: mit tenne most az apám?

Gyakran megfordul a fejemben ez az önkéntelen gondolat, bármennyire is igyekszem szabadulni tőle. Egyáltalán nem vagyok rá kíváncsi, mit tenne, és végképp nem akarom azt tenni, amit ő tenne. Végül is ő épp a tizennyolcrendbeli gyilkosságért kiszabott tizennyolcszoros életfogytiglanját tölti a rács mögött, és nekem korántsem ez a célom.

A telefon a zsebemben lapul, de bluetoothon kapcsolódik a kihangosítóhoz. Hívhatnám a rendőrséget, hogy itt és itt vagyok, valaki követ, de ezt sem teszem.

A következő saroknál jobbra kellene kanyarodnom, ha haza akarnék érni, de most inkább balra veszem az irányt, követőmmel a sarkamban. Már olyan közel van hozzám, hogy lámpájának fénye betölti a kocsit. Meg sem próbálja leplezni, hogy a nyomomban van. A kétkocsinyi táv már a felére csökkent közöttünk, kis híján a lökhárítómat kocogtatja.

Felbukkan előttem úti célom, a helyi rendőrőrs. Egyenesen a parkolójába hajtok. Figyelem a visszapillantót, vajon lesz-e mersze az idegennek ide is utánam jönni. De ahogy gyanítottam, vagyis reméltem, a fényszórók eltűnnek a tükörből. Szépen beállok egy üres helyre, és nézem az úton elsuhanó autót.

Kék Dodge, hátsó sárvédőjén horpadással.

Jó tíz percet elüldögélek az őrs parkolójában az utat lesve, próbálok megbizonyosodni róla, hogy az árnyékom végleg felhagyott a követésemmel. Nem vagyok oda a helyért. Tízévesen jártam először rendőrségen, amikor apámat őrizetbe vették. Sok mindent kérdeztek tőlem.

– Nora, mióta van berendezve apád műhelye a pincében?

– Nora, anyukád járt odalent?

– Nora, van más titkos rejtekhely a házatokban?

Más nők a helyemben nyilván bemasíroznának az őrsre, elpanaszolnák, hogy Henry Callahan követi őket, feljelentést tennének, és rendőri kíséretet kérnének hazáig. De engem nem vonz ez a lehetőség. A rendőrségi látogatás gondolatától is rosszul leszek. Azok után, amiken akkoriban keresztülmentem, soha többé nem szeretnék rendőrőrsöt látni belülről.

Ezenkívül egy sima rutinellenőrzés során kiderülhetne, ki is vagyok valójában. Az pedig egyáltalán nem hiányzik.

Tíz perc után megnyugszom, hogy Callahan tényleg végképp eltűnt a képből. Továbbindulok, az úton nincs senki, mint rendesen. Negyedóra múlva otthon is vagyok takaros kétszintes Mountain View-i házamban. Az ingatlanos annak idején azt mondta, kisebb családoknak ideális, de én egyedül lakom benne. Volt idő, amikor azt hittem, nem lesz ez mindig így, de visszatekintve kijelenthetem: ostobaság volt ezt gondolnom.

Két hálószoba van odafent, az egyikben alszom, a másik afféle itthoni dolgozószoba és/vagy vendégszoba. A mosógép és a szárító a pincében kapott helyet. Mikor Philip beugrott, hogy egy pillantást vessen a helyre, miután beköltöztem, pofákat vágott, és azt mondta, jobbra is futotta volna. És bár ez vitathatatlan, én jól elvagyok itt. Mi a csudáért ténferegnék egy hat-hét szobás mesepalotában? Nem úgy fest, hogy egyhamar gyerekzsivaj töltené be a környezetemet.

A garázson keresztül megyek be, visszhangozva dörög a lecsukódó kapu. A hang elhal, az egész házban síri csend. A kulcscsomómmal a kezemben elkiáltom magam:

– Drágám! Megjöttem!

Viccből, persze – hiszen, mint mondtam, egyedül élek.

Álldogálok még egy kicsit, hallgatom a nagy semmit. Néha aggaszt, hogy egy szál magamban lakom itt, ha valaki behatolna ide, és idebent várna rám, a kutya sem venné észre.

De ez biztonságos környék, szóval ez az aggodalom elég ritkán tör rám.

Farkaséhes vagyok – ha nem Henry Callahan lerázásával lettem volna elfoglalva, hazafelé beugrom egy drive-inbe, és hozok egy hamburgert, kedvenc bajtársamat a harcban, amit azért vívok, hogy még ötvenéves korom előtt holtan essem össze szívroham miatt. Ma erről lemaradtam, így hát a konyhába battyogok, hátha akad valami a hűtőben. Kell valami szilárd, hogy felszívja a whiskey-t. Aztán esetleg egy újabb whiskey, hogy feloldja a kaját. Nem, azt azért mégsem, késő van, és kora hajnalban kelek, mivel reggel műtétem lesz. Általában nincs szükségem túl sok alvásra, de most majd leragad a szemem.

Bekukucskálok a konyhaszekrénybe, és egyszer csak puffanó hangot hallok. Nem is egyet. Puffogást, durrogást, dörömbölést. Valaki be akar jutni a hátsó ajtón. Bumm!

Bő tíz percig várakoztam a rendőrség parkolójában, és Henry Callahan végleg eltűnt a színről. Nem követett hazáig, ez biztos. Végig figyeltem a visszapillantót, senki sem jött mögöttem. Kiszúrtam volna, akkor is, ha leoltott fényszórókkal jön. Kiváló megfigyelő vagyok.

Kilesek az ablakon, odakint csak a sötétség, egy lelket sem látok.

Mint mondtam, ez módfelett nyugis környék. Tudomásom szerint a szomszédaim kivétel nélkül feltörekvő ifjú diplomások, felfelé ívelő karrierrel, udvaron játszó kisgyerekkel. Bár erről személyesen sosem győződtem meg, mivel lehetőségeimhez mérten nagy ívben elkerültem őket. Egy árva szomszédomat sem tudnám megnevezni egymérföldes körzetben, bár látásból azért ismerem néhányukat.

El tudom képzelni, mit mondanának, ha történne velem valami. Olyan kedves nőnek tűnt, csendesen, rendesen élt, adott magára s a többi. Mindig ezt mondják. Bumm!

A mosogató fölötti szekrényből kiveszem, ami kell nekem, és visszasasszézom a hátsó ajtóhoz. Még egyszer kikukucskálok, de most sem látok senkit. Elhúzom a reteszt, és kitárom az ajtót.

Már kezdődik is a nyávogás. Fekete macska dörgölődzik a nadrágszáramhoz, majd reménykedve néz fel rám.

– Jól van, jól van – mondom.

Felnyitom a macskakajás konzervet, amit az imént vettem ki a szekrényből, és az ajtó melletti tálkába borítom. A macsek nem az enyém. Kóbor jószág, lehet, hogy menhelyre kellett volna vinnem vagy ilyesmi, de én inkább beszereztem egy nagy karton macskaeledelt. Szóval, úgy tűnik, etetni azért én etetem.

Nézem, ahogy pillanatok alatt bevág egy óriási halom csirkehúsos trutymót. Mérhetetlenül hálás, valahányszor enni adok neki. Talán még annál is hálásabb, amilyen Callahan volt, amiért megmentettem az életét.

Ezt apám egész biztosan nem tette volna. Sosem adott volna enni egy kóbor cicának. Ahogy sosem mentette meg senki életét sem.

Egy ideig elnézem, ahogy a macska falatozik, aztán becsukom az ajtót. Be is reteszelem.

Tíz perc múlva asztalhoz ülök a tévévacsimmal és a laptopommal. Belépek a rendelői nyilvántartásba, megnézek pár laboreredményt, végül azért csak rákattintok Henry Callahan virtuális kórlapjára. Jól emlékeztem, epehólyag-gyulladás. Laparoszkópia során fellépő komplikációk miatti kolecisztektómia. Szövődménymentes, szokványos lábadozás és gyógyulás.

Kikeresem a személyes adatait. Átsiklom a betegbiztosítási számán. Baj esetén értesítendő legközelebbi hozzátartozója a fivére, szóval nőtlen. Feltehetően ő is egyedül él. Ilyen meg olyan telefonszám, és legalul a lakcíme.

San José egyik zűrös negyedének családi házas részén lakik. Nem is olyan messzire tőlem. Húsz perc alatt oda is érhetnék. Hmm…

Megrázom a fejem, lecsapom a laptop fedelét, és jó hosszan kortyolok a poharamból. Jólesne egy újabb Old Fashioned, de be kell érnem a vízzel.

Összeszedem a mai postámat az első ajtón lévő bedobónyílás alól: jókora halom. Félretolom a laptopot, és nekilátok a kupacnak. Két számla, vicces, hogy még mindig küldözgetik őket, holott mindent online utalással fizetek. A harmadik adakozásra buzdít valami választási alap számára, a következő egy pékség szórólapja, teli minden földi jóval.

Az utolsó az apámtól jött.

Elakad a lélegzetem a címzés példásan pedáns kalligráfiáját látva. Apámnak mindig is szép kézírása volt. Szorosan fűzött, egyenletes méretű betűk, tetejük mintha sorvezetőhöz igazodna. A tollat mélyen rányomja, az ilyen írás a levélpapír alatti lapon is nyomot hagy. Vajon a postásnak szemet szúrt a feladó neve? Ha igen, akkor is viccnek vélheti, hisz a levél Nora Davisnek lett címezve. Huszonhat éve nem használom a Nora Nierling nevet.

Hetente küldözgeti a leveleit, mióta bent van. Sokáig nem is tudtam, a nagyanyám eltitkolta előlem. Aztán elkerültem tőle az egyetemre, és a levelek attól fogva az én címemre jöttek.

Mi mondanivalója van a számomra? Ugyan mi mondanivalója lehet?

Vajon gondol-e rám, törődik-e velem? Anyám törődött velem, amikor kicsi voltam, de ő réges-rég halott. Nincs, aki törődne velem vagy aggódna értem. Talán Philip, hiszen, ha velem történik valami, ki fogja őt helyettesíteni, ha szabadságra megy? De az ő törődése és aggodalma csak eddig terjed.

Sokáig bámulom a borítékot. Ahogy hétről hétre mindig.

És ahogy hétről hétre mindig, ezúttal is kettétépem, majd újra ketté, és kivágom a kukába.

Boldog évfordulót, Apu!