A fordítás az alábbi mű alapján készült:

L. J. Shen: The Rake (Boston Belles #4), 2022

Fordította

LADÁNYI KLÁRA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Szenzációs szerető, 2020

Fékezhetetlen vágy, 2021

Az ördög feketét visel, 2021

Vakmerő (Vágyak iskolája-sorozat 1.), 2021

Vagány (Vágyak iskolája-sorozat 2.), 2021

Vadító (Vágyak iskolája-sorozat 3.), 2022

A szívtipró (Bostoni Bikák 1.), 2022

A szégyentelen (Bostoni Bikák 2.), 2022

A szörnyeteg (Bostoni Bikák 3.), 2022

Copyright © 2022. THE RAKE by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management, Inc.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Ladányi Klára, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektor: Szarvas Melinda

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-90-6

A tesómnak, aki soha nem fogja ezt a könyvet elolvasni.
Kifogytam az emberekből, akiknek ajánlhatnám a könyveimet, úgyhogy ez van.

Szerzői megjegyzés

A történet kedvéért szabadon kezeltem a brit monarchia ingatlan- és birtoköröklési szokásait.

Megjegyzendő továbbá, hogy jelenleg sem a Whitehall, sem a Butchart név nem jelöl nemesi rangot.

„Néha életünk legszebb dolgait töviskoszorúba csomagolva kapjuk.”

(Shannon L. Alder)

Figyelmeztetés!

A történet olyan témákat érint, amelyek megrázóak lehetnek egyesek számára, mint például a gyermekbántalmazás és a szexuális visszaélés.

Ennek a könyvnek nem az a célja, hogy elringasson és kellemes érzésekkel töltsön el.

Kérlek, ezt vedd figyelembe, mielőtt belekezdenél!

Lejátszási lista

Empara Mi: Alibi

Purity Ring: Obedear

The Rolling Stones: Under My Thumb

Young Fathers: Toy

Everybody Loves An Outlaw: I See Red

Előszó

Devon

Nem sokkal a fogantatásom előtt eljegyeztek valakivel.

A jövőmet megírták, megpecsételték még mielőtt az anyám megkapta volna az első ultrahangidőpontját.

Még mielőtt kialakult volna a szívem, a pulzusom, a tüdőm vagy a gerincem. Mielőtt ötleteim, vágyaim és preferenciám lehettek volna. Amikor még csak egy absztrakt fogalom voltam.

Egy jövőbeli terv.

Egy kipipálandó tétel a listán.

Louisa Butchartnak hívták.

Az ismerőseinek igazából csak Lou.

Habár én erről az egyezségről mit sem tudtam tizennégy éves koromig. Éppen a Whitehall és a Butchart családok szokásos, közös előkarácsonyi vadászata előtt közölték velem.

Semmi probléma nem volt Louisa Butcharttal. Legalábbis semmi kifogásolhatót nem találtam benne.

Bájos volt, illedelmes, és kiváló családból származott.

Semmi gond nem volt vele, egyetlen dolgot leszámítva: nem én választottam őt.

Azt hiszem, minden ezzel kezdődött.

Így váltam azzá, aki ma vagyok.

Egy szórakozásmániás, whiskey-vedelő, vívó, síelő élvhajhász, aki senkinek sem tartozik számadással, és bárkivel ágyba bújik.

Minden tag és változó adott volt, hogy létrejöhessen a tökéletes egyenlet.

Hatalmas remények.

Súlyos elvárásokkal megszorozva.

Morálisan elosztva annál is több pénzzel, mint amit valaha is el tudnék költeni.

A megfelelő fizikummal, bankszámlával, vigyorral és kellő mennyiségű vonzerővel lettem megáldva. Csak egyetlen láthatatlan dolog hiányzott: a lélek.

A hiányában viszont tudatában sem voltam ennek.

Egy különleges ember kellett hozzá, hogy rámutasson a hiányosságomra.

Mint például Emmabelle Penrose.

Ő felvágott, mire szurok buggyant elő.

Ragacsosan, sötéten és végtelenül.

Ez az igazi királyi szélhámos titka.

Az én vérem soha nem volt kék.

Hanem olyan fekete, akár a szívem.

*

Tizennégy évesen

Napnyugtakor lovagoltunk ki.

A vadászkutyák mutatták az utat. Az apám és jóbarátja, idősebb Byron Butchart szorosan a nyomukban. A lovaik tökéletes ritmusban vágtáztak. Ifjabb Byron, Benedict és én követtük őket.

A fiataloknak adták a kancákat. Ezek engedetlenek voltak, nehezebben betörhetők. A fiatal, temperamentumos nőneműek megszelídítése az osztályom férfitagjainak feladatai közé tartozott, már egészen fiatal kortól fogva. Hiszen egy olyan életbe születtünk bele, amivel együtt járt a jólnevelt feleség, a dundi babák, a krokett és a csábos szeretők.

Leszorított állammal és sarkammal, nyílegyenes tartásommal maga voltam a megtestesült királyi lovas. Nem mintha ez megakadályozta volna, hogy az izzasztóba kerüljek, ahol csigaként húztam össze magam.

Papa szeretett betuszkolni oda csak azért, hogy nézze a feszengésemet. Nem számított, milyen nagy igyekezettel, elkeseredettséggel próbáltam a kedvében járni.

Az izzasztó, más néven elkülönítő láda, egy tizenhetedik századi étellift volt. Az alakja egy koporsóra emlékeztett, és olyan élményt is nyújtott. Mivel közismerten klausztrofóbiás voltam, apám előszeretettel alkalmazta ezt a büntetést, akárhányszor csak rosszul viselkedtem.

Csakhogy ritkán viselkedtem rosszul, ha egyáltalán előfordult. Ez volt a szomorú az egészben. Nagyon akartam, hogy elfogadjanak. Kitűnő tanuló voltam, és tehetségesen vívtam. Még az angol ifjúsági kardvívó bajnokságba is bejutottam, de így is az ételliftben végeztem, miután kikaptam George Stanfieldtől.

Talán az apám mindig is tudta, mit próbáltam elfedni.

Kívülről tökéletes voltam.

Belül azonban velejéig romlott.

Tizennégy éves koromra már két szolgálónk lányával is lefeküdtem, idő előtt sikeresen halálra lovagoltam apám kedvenc lovát, és volt már dolgom kokainnal meg ketaminnal is.

Most rókavadászatra indultunk.

Eléggé utáltam a rókavadászatot. És az eléggé alatt a rohadtult értettem. Megvetettem ezt az egészet sportként, hobbiként és úgy egyáltalán. Egyáltalán nem leltem örömömet a tehetetlen állatok legyilkolásában.

Apám szerint az állatok leöléséről szóló sportok ugyanolyan nagyszerű angol hagyományok, mint a sajtgurító verseny vagy a Morris tánc. Személy szerint úgy gondoltam, hogy egyes tradícióknak igazából nem állt olyan jól a kor, mint másoknak. Ilyen volt például az eretnekek máglyán égetése meg a rókavadászat is.

Érdemes figyelembe venni, hogy az Egyesült Királyságban a rókavadászat illegális volt, vagy mondjam inkább, hogy ma is az? Csakhogy a hatalommal bíró emberek, mint megtudtam, bonyolult és gyakran viharos kapcsolatot ápolnak a törvénnyel. Ők érvényesítik és határozzák meg azt, mégis szinte teljesen figyelmen kívül hagyják. Az apám és idősebb Byron annál is inkább élvezték a rókavadászatot, mert az alacsonyabb társadalmi rétegek számára tilos volt. A szemükben ettől még ragyogóbb sporttá vált, és annak az örök érvényű emlékeztetőjévé, hogy másnak születtünk. Különbnek.

Ahogy az erdő felé tartottunk, elhaladtunk a kovácsoltvas nagykapuhoz vezető kikövezett út mellett, ami a Whitehall-kastélytól, a családom kenti birtokától indult. A gyomrom felfordult a gondolattól, hogy mire készülök éppen. Ártatlan állatokat fogok legyilkolni, hogy csillapítsam apám haragját.

Egy lány cipőjének halk kopogása hallatszott mögöttünk a köveken.

– Devvie, várj!

A hang kifulladt, szűkülős volt.

Hátradőltem Hercegnőn, miközben előrenyomtam a lábam és meghúztam a gyeplőt. A kanca hátrahőkölt. Louisa jelent meg mellettem, egy kapkodva becsomagolt valamivel a kezében. Rózsaszín pizsamában volt. A fogán borzalmas, színes fogszabályzó, amitől erősen selypített.

– Hozstam neked valamit! – söpörte ki a homlokához tapadt barna tincseket. Lou két évvel volt fiatalabb nálam. Én a kamaszkor azon szerencsétlen időszakában voltam, amikor bármi vonzónak tűnt szexuálisan, beleértve az éles tárgyakat és bizonyos gyümölcsöket is. Ám Lou még mindig egy hanyag tartású, zsebméretű kislány volt. A szeme hatalmas és fürkésző, amivel csak úgy itta az őt körülvevő világot. Átlagos arcvonásai és fiús testalkata miatt nem lehetett éppen csinosnak nevezni. Ráadásul a fogszabályzója beszédhibássá tette, amitől önbizalomhiányos volt.

– Lou – mondtam lassan, ahogy felvontam a szemöldököm. – Az anyukád ki fog akadni, ha észreveszi, hogy kiszöktél.

– Nem érdekel – állt lábujjhegyre, és odaadott valamit, amit az egyik visszafogott kardigánjába csomagolt. Szétbontottam a felsőt, és legnagyobb örömömre apám gravírozott laposüvegét tartátam benne, teli brandyvel.

– Tudom, mennyire utálod a rókavadászatot, úgyhogy hoztam valamit, ami… hogy is mondja apu? Lenyugtat.

A többiek továbbhaladtak a Whitehall-kastélyt körülvevő sűrű, mohás erődbe. Vagy észre sem vették, vagy nem is érdekelte őket a hiányom.

– Te kis bolond! – Meghúztam a flaskát, és éreztem, ahogy az ital végigmarja a nyelőcsövemet. – Hogy szerezted meg?

Lou arca ragyogott a büszkeségtől, és a szájára tapasztotta a kezét, hogy eltakarja azt a rengeteg fémet.

– Belopództam apukád dolgozószobájába. Soha senki nem vesz észre, úgyhogy egy csomó dolgot megúszok. – A hangjából kihallatszó lehangoltságtól elszomorodtam. Lou arról álmodott, hogy Ausztráliába megy kengurukat meg koalákat menteni. Nagyon reméltem, hogy így is lesz. Akármilyen agresszívek is, a vadállatok még mindig jobbak voltak az embereknél.

– Én észreveszlek.

– Tényleg? – A szeme még kerekebb, még barnább lett.

– Esküszöm. – Megvakartam Hercegnő füle tövét. Mint rájöttem, nevetségesen könnyű volt a nőneműek kedvében járni. – Soha nem szabadulsz meg tőlem.

– Én nem is akarok megszabadulni tőled! – mondta hevesen. – Bármit megteszek érted!

– Ó, bármit, csakugyan? – kuncogtam. Lou-val testvéri volt a kapcsolatunk, akár egy báty és húg között. Ő olyasmiket tett, amikkel kivívhatta a szeretetemet, én pedig azt bizonygattam neki cserébe, mennyire kedves és gondoskodó.

Buzgón bólogatott.

– Mindig meg foglak védeni.

– Akkor jól van. – Készen álltam, hogy továbbmenjek.

– Szerinted elmondod valaha is a szüleidnek, hogy vegetáriánus vagy? – bukott ki belőle. Honnan tudott erről? – A közös vacsoráinkon észrevettem, hogy ódzkodsz a hústól, de még a haltól is – fúrta a kavicsokba a cipője orrát, miközben szégyenlősen lefelé nézett.

– Nem – ráztam meg a fejem, a hangom ridegen csengett. – Bizonyos dolgokról a szüleimnek nem kell tudniuk.

És ekkor, mert már nem volt mit mondanunk egymásnak, és talán mert attól tartottam, papa megint az ételliftbe zár, ha észreveszi, hogy leszakadtam a többiektől, azt mondtam:

– Köszi a piát!

Köszöntésre emeltem a laposüveget, Hercegnő hasához nyomtam a csizmámat, és csatlakoztam a többiekhez.

– Ó, csak nem Posh Spice van itt?! – Benedict, Lou kisebbik bátyja benyúlt és meglazította a sisakrögzítőjét. – Mi tartott fel?

– Lou kabalát hozott nekünk, Baby Spice! – böktem felé a flaskával. Louisával ellentétben, aki egy kissé túlbuzgó, de összességében kellemes jelenség, a bátyjai totális balfaszok voltak, jobban nem tudnám leírni őket. Két túlméretes zsarnok, akik szerettek a szobalányok fenekébe csípni és fölöslegesen rendetlenséget csinálni csak azért, hogy végignézhessék, ahogy valaki más tesz rendet helyettük.

– A pokolba is! – horkantott Byron. – De szánalmas.

– Úgy érted, figyelmes. Az apámmal való időtöltéshez szükséges egy bizonyos alkoholszint – jegyeztem meg csípősen.

– Nem arra értettem. Megszállottan odavan a szaros seggedért – magyarázta Benedict.

– Ne legyél nevetséges! – morogtam.

– Te meg vak! – szólt rám Byron.

– Áh! Majd túllesz ezen. Mindig így van. – Ismét kortyoltam egyet, és nagyon örültem, hogy apám és az idősebb Byron annyira elmerültek a parlamenti ügyekkel kapcsolatos beszélgetésükben, hogy eszükbe sem jutott hátrafordulni hozzánk.

– Remélem, hogy nem így lesz – vigyorgott gúnyosan Benedict. – Ha már úgyis hozzá kell mennie a szaros fejedhez, legalább élvezze is!

– Azt mondtad hozzámenni? – eresztettem le a laposüveget. Akár azt is mondhatta volna, hogy hidegre tenni. – Nem akarom a húgotokat bántani, de ha lánykérésre vár, jobb, ha lecsillapodik, mert az nem fog bekövetkezni.

Byron és Benedict cinkos vigyorral összenéztek. Louisának és nekik egyforma volt a bőrük színe, világos, akár a szűz hó. Csakhogy ők úgy néztek ki, mintha bal kézzel rajzoltam volna őket.

– Azt ne mondd, hogy nem tudsz róla! – billentette oldalra Byron a fejét, arcán kegyetlen vigyor terült szét. Soha nem voltam odáig érte, de ebben a pillanatban különösen nem.

– Miről? – szűrtem ki a fogaim között. Gyűlöltem, hogy bele kellett állnom, csak hogy megtudjam, miről beszélnek.

– Te meg Lou össze fogtok házasodni. Már lerendeztek mindent. A gyűrű is megvan.

Fémesen felnevettem, miközben jobbról megsarkaltam Hercegnő oldalát, hogy nekimenjen Benedict lovának, és kizökkentse őt az egyensúlyából. Micsoda baromság! Ahogy tovább nevettem, észrevettem, hogy eltűnt a mosolyuk. Már nem játékos ugratással néztek rám.

– Csak hülyéskedtek – hervadt le a mosolyom. A torkomat száraznak éreztem, mint a sivatag.

– Nem – közölte Byron.

– Kérdezd meg az apádat! – mondta Benedict. – A családjaink már évekkel ezelőtt megállapodtak. Te vagy Fitzgrovia őrgrófjának legidősebb fia, Louisa pedig Salisbury hercegének lánya. Egy hölgy. Egy nap te magad is őrgróf leszel, a szüleink pedig azt akarják, hogy a királyi vér a családon belül, a birtokok pedig érintetlenek maradjanak. Egy közemberrel kötött házasság meggyengítené a kötelékeket.

A Whitehall volt az egyik utolsó olyan nemesi család, akikkel az emberek még félig-meddig foglalkoztak. A szépanyám, Wilhelmina Whitehall apja egy király volt.

– Én nem akarok elvenni senkit – mondtam fogcsikorgatva. Hercegnő gyorsabban kezdett lépdelni, ahogy beértünk az erdőbe.

– Jó, nyííílvááán – grimaszolt Benedict, ami nem állt jól neki. – Tizennégy vagy. Te csak videójátékozni akarsz, meg Christie Brinkley poszterére zsebhokizni. Ennek ellenére el fogod venni a húgunkat. Túl sok üzleti szál köti össze az apáinkat ahhoz, hogy elszalasszák ezt a lehetőséget.

– Azt se felejtsük el, hogy így mindketten megtarthatják a birtokaikat – tette hozzá készségesen Byron, miközben erősen megsarkalta a lovát, hogy felgyorsítsa a tempót. – Én azt mondom, sok sikert a gyermeknemzéshez! Lou úgy néz ki, mint Ridley Scott Alienje.

– Gyerekek? – Csak azért nem okádtam el magam, mert nem akartam elpazarolni a teljesen jó brandyt, ami a gyomromban ringatózott.

– Lou azt mondja, ötöt akar majd – vihogott Byron. Jól szórakozott. – Azt hiszem, elfoglalt leszel mellette, haver.

– A kimerültségről nem is beszélve – kacsintott Benedict.

– Csak a holttestemen keresztül!

A torkom elszorult, a tenyerem nyirkos lett. Úgy éreztem, mintha egy borzalmas vicc főszereplője volnék. Természetesen nem beszélhettem erről az apámmal. Nem, amikor folyamatosan egyetlen rossz szó választott el az étellifttől.

Csak annyit tehettem, hogy ártatlan állatokat lövök le, és pontosan úgy viselkedem, ahogy azt elvárja.

Mint az ő olajozottan működő gépezete, aki az utasítása szerint készen áll gyilkolni, dugni és házasodni.

*

Aznap este Byronnal és Benedicttel az egyik döglött róka előtt ültünk a pajtában. A halál pavlovi szaga ölelte körbe a helyiséget. Az apám és idősebb Byron minden becses döglött rókájukat elvitték az állatpreparátorhoz, és otthagytak nekünk egyet, hogy szabaduljunk meg tőle.

– Égessétek el, játsszatok vele, hagyjátok ott a patkányoknak, mit bánom én! – vetette oda az apám, mielőtt hátat fordított a tetemnek.

Nőstény volt. Apró, alultáplált és fakó szőrű.

Voltak kölykei. Ezt a bundájából kikandikáló, duzzadt emlőkből tudtam. A kölykökre gondoltam, hogy egyedül és éhesen várva magukra maradtak a hatalmas, sötét erdőben. Eszembe jutott, hogyan lőttem le, amikor papa rám parancsolt. Hogyan küldtem golyót egyenesen a két szeme közé, hogyan bámult rám csodálattal vegyes borzalommal.

És arra gondoltam, hogyan néztem félre, mert igazából a papát akartam lelőni.

Benedicttel és Byronnal egy üveg pezsgőt adtunk körbe, és a nap eseményeiről beszélgettünk, miközben Frankenstein rókája vádló pillantással bámult ránk a pajta túloldaláról. Benedict még sodort cigiket is szerzett az egyik szolgálótól, amit készséggel pöfékeltünk el.

– Ugyan már, haver! Nem a világ vége, ha feleségül veszed a húgunkat! – Byron úgy röhögött fel, akár egy Bond-gonosz, ahogy a róka fölé tornyosult, egyik csizmáját a nyakára szorítva.

– Ő csak egy gyerek – vetettem oda. Egy sámlin kuporogtam, és úgy éreztem, mintha a csontjaim ősöregek volnának.

– Nem lesz örökké gyerek – Benedict a róka belei közé bökte a csizmája orrát.

– Nekem igen.

– Még gazdagabbá tesz majd – tette hozzá Byron.

– Az én szabadságomat nem lehet megvenni.

– Egyikünk sem született szabadnak! – mennydörögte Benedict, és toppantott. – Mi másért maradjunk életben, ha nem azért, hogy minél nagyobb hatalomra tegyünk szert?

– Én nem tudom, mi az élet értelme, de azt igen, hogy nekem kurvára ne mondja meg egy kövér és gazdag fiú, akinek fizetnie kell a szobalányoknak, hogy megfogdoshassa őket – morogtam vicsorogva. – Én magam fogom kiválasztani a menyasszonyomat, és az nem a testvéretek lesz.

Őszintén szólva, egyáltalán nem is akartam megházasodni. Először is biztos voltam benne, hogy pocsék férj lennék. Lusta, hűtlen és valószínűleg értetlen is. De nyitva akartam hagyni a lehetőséget. Mi van, ha mégis összefutok Christie Brinkley-vel? Őt rohadtul feleségül venném, ha azzal a bugyijába férkőzhetnék.

Byron és Benedict zavartan összenéztek. Tudtam, hogy nem lojálisak a húgukhoz, hiszen mégiscsak egy lány volt. A lányok pedig nem voltak annyira előkelőek, annyira fontosak a nemesi társadalomban, mint a fiúk. Ők nem vihették tovább a családi nevet, ezért úgy kezelték őket, mintha csupán dekorációként szolgálnának, amit muszáj megjeleníteni a karácsonyi fotós képeslapon.

Ugyanez volt a helyzet az én húgommal, Ceciliával. Az apám javarészt tudomást sem vett a létezéséről. Én mindig körülötte legyeskedtem, miután apa felküldte őt a szobájába, vagy elrejtette, ha túl hangos vagy unalmas volt az előkelő társaságban felvonultatáshoz. Sütiket csempésztem neki, esti mesét mondtam, és kivittem őt az erdőbe játszani.

– Szállj le a nyavalyás magas lovadról, Whitehall! Nem vagy túl jó a húgunknak! – sóhajtott Byron.

– Ez talán így is van, de akkor sem fogok lefeküdni vele.

– Miért nem? – kérdezte Byron. – Mi a baj vele?

– Semmi. Minden. – A csizmámmal a szalmát piszkáltam. Mostanra meglehetősen részeg voltam.

– Inkább a rókát vagy Lou-t csókolnád meg? – erősködött Benedict. Tekintete körbejárt a pajtán a vállam fölött és mögöttem.

Ferde pillantást vetettem rá.

– Inkább egyiket sem, te elsőosztályú ocsmányság.

– Hát, pedig muszáj választanod.

– Muszáj? – csuklottam. Felvettem egy kósza patkót, és felé hajítottam. Úgy egy kilométerrel vétettem csak el. – Mi a nyomorult ördögért lenne muszáj?

– Azért – mondta lassan Byron –, mert ha megcsókolod a rókát, megmondom az apámnak, hogy meleg vagy. Az mindent megoldana. Fel lennél mentve.

– Meleg – ismételtem zsibbadtan. – Lehetnék meleg.

Gyakorlatilag nem. Túlságosan is szerettem a nőket minden formában, alakban, színben és kinézetben.

Byron felnevetett.

– Elég csini is vagy!

– Ez egy sztereotípia – mondtam, de rögtön meg is bántam. Nem voltam olyan állapotban, hogy elmagyarázzam a sztereotípia jelentését ennek a két idiótának.

– Vérző szívű liberális – vihogott Byron, és oldalba bökte az öccsét.

– Talán tényleg meleg – töprengett Benedict.

– Á! – rázta meg a fejét Byron. – Már meghúzott pár bigét, akit ismerek.

– Nos? Megteszed vagy sem? – kérdezte Benedict.

Fontolóra vettem a felvetést. Benedict és Byron közismertek voltak az efféle botrányos húzásaikról. Hazugságokat szőttek egyesekről, mások meg simán bekajálták. Jól tudtam ezt, mert egy iskolába jártunk. Mégis mit jelent egyetlen hülye kis csók egy döglött rókával a világmindenségre nézve?

Ez volt az egyetlen reményem. Ha nekimegyek az apámnak, az egyikünk belehal. A jelen állás szerint pedig az a valaki én lennék.

– Legyen – tornáztam fel magam a sámliról, és odatámolyogtam Frankenstein rókájához.

Lehajoltam, és az állat szájára nyomtam az ajkam. Gumis és hideg volt, ráadásul használtfogselyem-szagú. Gyomorsav tolult a torkomba.

– Haver, te jó ég! Tényleg megcsinálja! – horkantott fel Benedict mögöttem.

– Miért nincs nálam fényképező? – nyafogott Byron. A földön fetrengett, és a hasát fogta a röhögéstől.

Elhúzódtam. Csengett a fülem, a látásom elhomályosult. Mindent sárga ködön keresztül láttam. Valaki felsikoltott mögöttem. Gyorsan megpördültem, és térdre rogytam. Lou állt ott a pajta nyitott, dupla szárnyas ajtajánál, még mindig a rózsaszín pizsamájában. Kezét a szájára tapasztva reszketett.

– Te… te… te… perverz! – nyávogta.

– Lou! – nyögtem. – Sajnálom!

És így is volt, de nem azért, mert nem akartam feleségül venni őt. Csak azért, ahogy megtudta.

Benedict és Byron a szénában hemperegtek és ütötték egymást, ahogy egyre csak nevettek és nevettek.

Csapdába csaltak. Tudták, hogy Lou ott állt az ajtóban, és végig figyel. Soha nem keveredhetek ki ebből az egyezségből.

Lou sarkon fordult és elviharzott. A könnyei apró gyémántokként röppentek át a válla fölött.

A torkából feltörő sikoly állatias volt. Olyan, mint amilyet Frankenstein rókája hallatott, mielőtt megöltem volna.

Előrebuktam és elhánytam magam, aztán belezuhantam a vacsorám maradványaiba.

Sötétség vett körbe.

Én pedig cserébe átadtam magam neki.

*

Az apám másnap reggel egy whiskyt adott nekem. A hatalmas, tölgyfa burkolatú dolgozószobájában voltunk, amit aranyszínű italos zsúrkocsi és burgundi vörös kárpitozás egészített ki. Az egyik szolgáló hurcolt ide néhány perccel ezelőtt. Magyarázatra semmi szükség nem volt.

– Tessék! A másnaposságodra.

Papa az asztala előtt álló barna bőrfotel felé intett. Leültem, és elfogadtam az italt.

– Whiskyt adsz nekem? – szagoltam bele, mire az arcom grimaszba torzult.

– Kutyaharapást szőrével – terpeszkedett el az irodaszékében, és az ujjaival lesimította a bajuszát. – Csak hogy könnyebb legyen a másnap.

Belekortyoltam és elfintorodtam, ahogy végigmarta a nyelőcsövemet. Szinte semmit nem aludtam az éjszaka a pajta szalmáján. Folyamatosan verejtékben úszva ébredtem fel, mert azt álmodtam, hogy Louisa kinézetű gyerekek szaladnak utánam. A róka szájának íze sem mondhatnánk, hogy javított a helyzeten.

Fekete tea és friss pogácsa illata lebegett a Whitehall-kastély ebédlője felől. A reggeli még nem ért véget. A gyomrom felkavarodott, arra emlékeztetve, hogy az étvágy az olyan férfiak luxusa, akik nem frissen és tudtukon kívül vannak eljegyezve.

Kiittam a whiskymet.

– Látni akartál?

– Soha nem akarlak látni. Sajnos, ez olyan szükségszerűség, ami a nemzéseddel együtt jár. – Papa nem kertelt. – Valami egészen döbbenetes dolog jutott a tudomásomra ma reggel. Lady Louisa elmondta a szüleinek, mi történt tegnap, nekem pedig az édesapja továbbította – mondta lassan az apám, aki magas volt, vékony és lélegzetelállítóan festett a szőke hajával és gondosan vasalt öltönyében. A hangjában vád feszült, arra ösztönözve, hogy adjak magyarázatot.

Mindketten tudtuk, hogy személy szerint megvetett, és inkább nemzene újabb örökösöket, ha nem én maradnék így is az elsőszülött, ezáltal a rangjának örököse. Én túl elegáns, túl nagy könyvmoly, túlságosan az anyukámhoz hasonló voltam. Hagytam, hogy a többi fiú leuraljon és rávegyenek, hogy meggyalázzak egy állatot.

– Nem akarom elvenni őt.

Egy pofonra vagy verésre számítottam. Egyik sem lepett volna meg. Ehelyett azonban egy könnyed kacajt és fejcsóválást kaptam.

– Megértem – mondta.

– Akkor nem kell? – lelkesültem fel.

– Ó, de, nagyon is el fogod venni a lányt. A kívánságaid itt nem számítanak. Ahogyan a gondolataid sem, ha már itt tartunk. A szerelmi házasság a koszos köznépnek való. Az emberek arra születtek, hogy kövessék a társadalom könyörtelen szabályait. Nem kell kívánnod a feleségedet, Devon. Az ő feladata, hogy kiszolgáljon téged, gyerekeket szüljön és csinos legyen. Egy jótanács: a vágyaidat tartsd fenn olyanoknak, akiktől megszabadulhatsz. Okosabb és egyszerűbb így. A köznép szabályai az elitre nem vonatkoznak.

Olyan égető volt a vágy, hogy erőteljesen hozzácsapjam a fejét a falhoz, hogy az ujjaim megrándultak az ölemben. Amikor percekig nem szóltam semmit, megforgatta a szemét, majd az ég felé fordította, mintha én lennék az észszerűtlen.

– Szerinted én feleségül akartam venni az anyádat?

– Mi a baj anyával? – Csinos volt és elég kedves is.

– Mi nem az? – vett ki egy szivart a dobozból, és rágyújtott. – Ha annyit mozogna, amennyit a száját jártatja, jó formában lenne. Csakhogy árukapcsolás volt. Ő hozta a pénzt, én a nemesi rangot, és megoldottuk a dolgokat.

Az üres poharam alját bámultam. Ez úgy hangzott, mint a világ legdepresszívebb romantikus vígjátékának leírása.

– Nekünk nincs szükségünk pénzre, és nekem már megvan a címem.

– Nem csak a pénzről van szó, te idióta! – üvöltött, és a köztünk álló asztalra csapott. – A minket szolgáló köznéptől csak a nemesi vér és a hatalom választ el bennünket!

– A hatalom megront – mondtam.

– A világ romlott – biggyesztette le undorodva az ajkát. – Én csak érthetően próbálom megmagyarázni neked, hogy a házasságod Miss Butcharttal nem vita tárgya. Amúgy sem holnap következik be.

– Nem. Sem holnap, sem máskor – hallottam saját magam. – Nem veszem el őt. Anya nem támogatná.

– Az anyádnak nincs beleszólása.

Azúrkék szeme márványossá sötétült. Láttam magam benne. Kicsinek és elveszettnek tűntem. Nem önmagamnak. Nem annak a fiúnak, akinek lovaglás közben a szél cirógatta az arcát, aki a szobalány szoknyája alá nyúlt, mire az kifulladva kuncogott. Nem az a fiú volt, aki gyorsaságával és elképesztő lábtechnikájával megríkatta Európa legjobb vívóit. Az a fiú képes lett volna átdöfni az apja szívét egy hegyes karddal, és úgy falta volna fel, hogy az még mindig dobogott. Ez a fiú viszont nem.

– Feleségül veszed, és fiú unokát adsz nekem, aki remélhetőleg felsőbbrendű lesz nálad is. – Az apám elnyomta a szivarját az egyik közeli hamutartóban. – Az ügy lezárva. Most pedig légy jó fiú, és menj, kérj bocsánatot Louisától! Amint végeztél az Oxfordi Egyetemen, feleségül fogod venni őt, egy perccel sem később, különben elveszíted az örökséged, a családi nevet és a rokonaidat, akik egy számomra felfoghatatlan oknál fogva még mindig elviselnek. Ugyanis tévedés ne essék, Devon, ha azt mondom az anyádnak, hogy tagadjon ki téged, egy pillanatig sem fog habozni, hogy hátat fordítson a saját gyermekének. Megértetted?

Ekkor úrrá lett rajtam a dörzsöltségem, mint máskor is, és savként kúszott végig a bőrömön. Kifordított önmagamból, valaki mássá tett. Semmi értelme nem lett volna vitatkozni apámmal. Eszköztelen voltam. Megverhetett, kigúnyolhatott, bezárhatott, megkínozhatott… vagy ügyesen ki is játszhattam a lapjaimat.

Csinálhattam azt is, amit ő és Mr. Butchart olyan sokszor megtett. Kijátszhattam a rendszert.

– Igen, uram!

Az apám gyanakodva húzta össze a szemét.

– Azt mondom, hogy vedd el Louisát.

– Igen, uram!

– És hogy kérj tőle bocsánatot, most!

– Mindenképpen, uram! – Még mélyebben bólintottam, a szám halvány mosolyra húzódott.

– És csókold meg! Mutasd ki neki, hogy kedveled. Csak semmi nyelv és miegyéb! Épp csak annyira, hogy megbizonyosodjon róla, állod a szavad.

Gyomorsav kúszott fel a torkomba.

– Megcsókolom.

Elképesztő módon még kevésbé tűnt elégedettnek. A felső ajka megrándult, ahogy elvicsorodott.

– Mitől gondoltad meg magad?

Az apám egyszerre volt gonosz és ostoba, ami pocsék párosítás. Inkább indulatos volt, mint eszes, ezért több üzleti hibát is elkövetett. Otthon vasmarokkal uralkodott, ami gyakran az én arcomba csapódott. Az üzleti hibáit könnyebb volt kezelni (az anyám átvette a könyvelést a tudta nélkül, ő pedig szinte mindig túl részeg volt ahhoz, hogy ezt észrevegye). Ami pedig a bántalmazásomat illette… nagyon is jól tudta, hogy ha megpróbál megvédeni, nála is előkerül a nadrágszíj.

– Azt hiszem, igazad van – dőltem hátra a székemben, és lazán keresztbe tettem a lábam. – Mit számít, kit veszek el, ha bekefélhetem magam a világrekordok könyvébe?

Elnevette magát, és a tekintetéből szertefoszlott a sötétség. Ez már inkább az ő terepe volt, hogy egy erkölcstelen, pogány fia legyen, aki még annál is kevesebb jó tulajdonsággal rendelkezik.

– Megdugtál már valakit?

– Igen, uram. Tizenhárom évesen.

Végighúzta a hüvelykujját az állán.

– Én tizenkét évesen voltam először nővel.

– Remek – mondtam. Habár a képtől, ahogy az apám tizenkét évesen hátulról magáévá tesz egy nőt, legszívesebben egy pszichológus kanapéjára kuporodtam volna, hogy ottmaradjak egy évtizedre.

– Akkor hát – csapott a térdére –, csak előre, fiatalember! Az angol arisztokrácia nincs ingyen. Ahhoz, hogy fenntarthassuk, meg kell őriznünk.

– Akkor megteszem, ami tőlem telik, papa. – Felálltam, és ravasz vigyort villantottam rá.

Azon a napon váltam igazi élvhajhásszá.

Akkor váltam azzá a ravasz, lelketlen férfivá, aki most a tükörből visszanézett rám.

Azon a napon valóban bocsánatot kértem Louisától, még arcon is csókoltam. Megmondtam neki, hogy nem kell aggódnia, csak részeg voltam, és hibát követtem el, meg hogy egészen biztosan összeházasodunk majd, és csodálatos esemény lesz, sok koszorúslánnyal, érsekekkel és egy felhőkarcolónál is magasabb tortával.

A következő tíz évben ügyesen játszottam ki a lapjaimat.

Ajándékokat küldtem a születésnapjára, elhalmoztam üdvözlőlapokkal, és gyakran találkoztam vele a nyári szünetekben. Virágokat tűztem a hajába, és elmondtam neki, hogy az összes többi lány, akit meghúztam, semmit nem jelentett. Hagytam, hadd várjon, vágyakozzon és álmodozzon a jövőnkről.

Még a szüleimet is meggyőztem, hogy finanszírozzák a harvardi jogi diplomámat a nagy vízen túl, és azzal a szöveggel, hogy amint lediplomáztam, visszatérek és feleségül veszem Louisát, halasszuk el az esküvőt még pár évig.

Ám az az igazság, hogy akkor álltam utoljára brit földön, amikor a középiskolai tanulmányaim befejeztével felszálltam a Bostonba tartó repülőre.

Akkor látott utoljára az apám.

Igazából ez volt a tökéletes árulás.

Addig használtam a vagyonát és a kapcsolatait, amíg csak szükségem volt rá.

Egy elit egyetemen szerzett posztgraduális jogi diploma elegendő volt ahhoz, hogy egy évi négyszázezer dollárt fizető állást szerezzek az egyik legnagyobb bostoni ügyvédi irodában társként. A harmadik évre ez az összeg megháromszorozódott, a bónuszokat is beleértve.

Mostanra pedig milliomossá váltam, önerőből.

Az életem az enyém volt. Úgy irányítottam és csesztem el, ahogy akartam.

És az egyetlen étellift, amibe beragadhattam, a tudatom mélyén volt.

A múltam hangjai továbbra is odabent visszhangoztak, arra emlékeztetve, hogy a szerelem nem más, mint egy középosztálybeli nyavalya.