A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A holnap érintése, 2017

Várom a párom, 2018

Rád találok, 2020

© Kékesi Dóra, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Balázs Piroska

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Kékesi Dóra

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-47-7

Engedd el a múltad, hogy tiéd lehessen a jövő

1. fejezet

– Igen, tessék, itt Mátyás Péter – fogadta a hívást a fiatal férfi.

– Szia, András vagyok a piacról! Két órája beszéltünk a nagybanin krumplivásárlás ügyében. Ott adtad meg a számodat.

– Ja, igen. Helló!

– Jókor hívlak?

– Éppen vezetek, de mondd nyugodtan!

– A félbehagyott bizniszünk miatt kereslek. Aktuális még?

– Ez attól függ.

– Ígértem neked, hogy utánakérdezek az Impalának.

– És?

– Ahogy kérted, tudok szerezni neked öt zsákkal.

– A megbeszélt áron?

– Igen. Szóval, érdekel még az üzlet?

– Az a helyzet, hogy már vettem más fajtát.

– Milyet?

– Pannóniát.

– Az sem rossz, de ez Impala… amit akartál. Ráadásul megbízható a beszerzési forrás. Biztos nem szúrják ki a szemed takarmánynak való minőséggel.

Péter egy pillanatra elgondolkodott.

– Tudod, mit… legyen! De csak két zsákkal.

– Mi van?! Öt zsákról volt szó! Kettőt nem adok ennyiért! Felejtsd el!

– Nézd, azóta eltelt több mint két óra, és vettem helyette Pannóniát. Nincs szükségem annyi krumplira. Két zsák, vagy nincs üzlet.

– Ilyen kis mennyiségnél nem tudom tartani az árat. Legalább ötöt kellene venned belőle.

– És mi a szart kezdjek plusz százötven kilóval?! Kisboltba viszem. Ismerem a vásárlóimat. Nem vesznek meg annyit. Rám öregszik, aztán bukok rajta.

– Én is viszonteladó vagyok, mint te. Pénzből élünk. Nem tudom odaadni annyiért a két zsákot… viszont szívesen üzletelnék még veled a későbbiekben. – Elhallgatott és felsóhajtott. Bár András pontosan tudta, hogy még két zsákon is marad némi haszna, a kereskedővér ott lüktetett az ereiben. – Legyen négy zsák a kialkudott áron – folytatta az egyezkedést.

– Sok. Húzzuk meg a határt háromnál, és ha tetszik az áru, legközelebb is veszek tőled.

– Á, necces… – szívta a fogát András, de végül egy színpadias sóhaj kíséretében hozzátette: – Oda a hasznom… de lásd a jó szívemet, legyen! Viszont remélem, hogy ez a három zsák egy hosszú távú együttműködés kezdetét jelenti.

– Figyelj, ha jó az áru, szívesen üzletelek veled legközelebb is – felelte higgadtan Péter, figyelmen kívül hagyva a másik fél megjátszott nagyvonalúságát.

– Szavadon foglak! Holnap reggelre nálam lesz az áru. A nagybanin várlak a pénzzel együtt. Ott majd kezet rázunk a hosszú távú együttműködésünkre is.

– Reggel hatra ott vagyok érte – harapta el az örömét Péter. Úgy érezte, jó üzletet csinált, majd miután bontotta a hívást, a gázra taposott. Az öreg Volkswagen Transporter dízelmotorja felbőgött, és az autó meglódult a főúton. A fiatal férfi sietett vissza a faluba. Tudta, hogy sok munka vár még rá a boltban. Ráadásul a barátnőjével is egy kellemetlen beszélgetés előtt állt, amihez – konfliktuskerülő lévén – nem sok kedve volt. Mégis bocsánatot akart kérni Anitától a tegnap este történtek miatt, hiszen nem adott magyarázatot a tettére, pedig a barátnője éppen ezt várta tőle. Ő viszont ahelyett, hogy átment volna hozzá a hálószobába, és higgadtan átbeszélték volna a történteket, inkább félrevonult a nappaliba, mint egy durcás kisfiú, és egész éjjel álmatlanul forgolódott a kényelmetlen kanapén, miközben hallotta, ahogy Anita a másik szobában sírdogál.

Ezt jól elcsesztem – szégyellte el magát Péter. – De hát hogy mondjam el neki az igazságot?! Azzal lebuktatom saját magamat! – gondolkodott el ezen, és valami köztes megoldáson törte a fejét, miközben Szatymaz felé tartott.

A márciusi nap egyre magasabbra kúszott fel az égen, és fél kilencre már a hétfő reggeli forgalom is csillapodott valamelyest. Jól lehetett haladni az ötös számú főúton.

A francba! A virág! Majd elfelejtettem! – eszmélt fel Péter félúton, és a zsebéből előkotort egy papírfecnit, amire korábban a virágos, Hond Kornél telefonszámát írta fel. A cetlit a hüvelykujjával a kormányhoz szorította vezetés közben, míg a másikkal elkezdte beütni a számot a mobiljába, azonban az utolsó számjegynél elmaszatolódott a tinta.

Ez most ötös vagy kilences akar lenni? Talán kilences – tippelt, és beütötte.

Kicsörgött.

– Igen? – szólt bele egy mély, karakteres férfihang.

– Szia, Mátyás Péter vagyok, és egy olyan „kiengesztelős” virágcsokrot szeretnék rendelni a barátnőmnek.

– Szerintem nem jó számot hívtál.

– Nem te vagy Hond Kornél, a virágüzletből?

– Nem. Kardos Gergő vagyok, és nem foglalkozom virágokkal.

– Akkor ezer bocs, úgy látszik… A FRANCBA! – ejtette ki Péter a kezéből a mobilját. Félrerántotta a kormányt, de az ütközést már így sem bírta elkerülni. Hatalmas erővel csapódott a kanyarban felbukkanó, szabálytalanul előző kamionnak. A frontális ütközésben az öreg Transporter felborult, és majd tízméteres csúszás után az árokba vágódott. Üvegszilánkok és törmelékek terítették be mindenfelé az utat. A zöldségek szétgurultak… Péter pedig eszméletlenül feküdt a kisteherautóba szorulva.

2. fejezet

Egy nappal korábban

– Jó reggelt! Hasadra süt a nap! – bújt Anita az ágyban lustálkodó Péterhez.

– Gyorsan reggel lett… – ölelte magához a barátnőjét a fiatal férfi, és mielőtt elengedte volna, kihasználta a pillanatot, és elgyönyörködött a lány bájos arcában, csillogó kék szemében, huncut mosolyra nyíló ajkában. – Hogy aludtál? – kérdezte lágyan.

– Jól. És te? – nézett szerelmesen Anita a barátja gesztenyebarna szemébe.

– Én is jól, főleg hogy tudtam, vasárnap jön, és végre lehet egy nagyot aludni.

– Ennek örömére hoztam egy kis harapnivalót. A kedvenc reggelidet… kalácsot lekvárral – mondta a lány kedvesen, és a füle mögé simított egy elszabadult szőke hajtincset.

– Ezért is imádom a vasárnapokat. Főleg ha ilyen édes az ébresztés – lehelt csókot a fiatal nő ajkára.

– Ilyet bármikor kaphatsz tőlem. Nem kell ahhoz megvárni a hét utolsó napját.

– Ja, csak ne lenne olyan rohanós a többi reggel.

– Ilyen, ha valaki a kereskedelemnek szenteli az életét. Reklamálj a főnökeidnél.

– Oké, akkor megbeszélem magunkkal. Főnök asszony és magam, beterjesztem, hogy egész hétvégén tartson zárva a Málna zöldséges.

– Támogatom az indítványt – mosolygott Anita, és kipattant az ágyból. – De kétlem, hogy a vásárlóink is díjaznák az ötletet – jegyezte meg, és tálcával a kezében visszakuporodott a barátja mellé az ágyra.

– Tudom – sóhajtott nagyot Péter, és felült. Maga elé vette a tálcát, egy szelet formakalácsot megkent lekvárral, feltekerte, mint a palacsintát, kávéjába mártotta, és leharapott belőle egy jó nagy falatot.

– Sosem fogom megérteni, hogy lehet így enni a kalácsot – emelte szája elé a kávéját Anita.

– Mi a baj vele? Ez így a tökéletes. Mintha lekváros tekercs lenne. És feltekerve legalább a bögrébe is könnyebben belefér – vigyorgott teli szájjal a fiú.

– Legközelebb sütök neked lekváros tekercset.

– Az nem ugyanaz. A piskóta hamarabb átázik a kávéban, és mártogatni sem lehet úgy, mint a kalácsot. Az íze pedig egészen más.

– Nem vagy semmi – nevetett fel a lány.

– Egyébként arra gondoltam, reggeli után elkezdhetnénk kipakolni a nappalit.

– Miért?

– Újítsuk fel a tanyát – állt elő legújabb ötletével Péter. – Több mint egy éve tervezgetjük, beszélünk róla, de mindig felhozunk valamilyen ürügyet, ami miatt nem kezdünk bele. A boltot beindítottuk, szépen működik, most már csak egyengetni kell az útját. Épp itt az ideje, hogy végre az otthonunkat is gatyába rázzuk. Mit szólsz hozzá?

– Szép elgondolás, de mégis miből? Ugye, nem akarsz újabb hitelt felvenni?

– Szó sincs róla! Épp elég a bolt törlesztőjét perkálni, nem kell mellé még egy hitel. A munkálatokkal apránként haladnánk, ahogy a pénzünk engedi.

– Így már jobban hangzik, de honnan ez a hirtelen elhatározás?

– Most vagyunk fiatalok, és még nincs gyerekünk. Később ennyi szabadidőnk sem lesz.

– Mintha apukádat hallanám – kuncogott Anita.

– Tegnap este kezembe akadt az egyik terved, amin egybenyitottad a konyhát a nappalival, és egy konyhaszigettel választottad el egymástól a két teret. Tetszik az ötlet.

– Az csak egy hirtelen gondolat volt a részemről. A rajz elnagyolt, nincs rendesen kidolgozva.

– Szerintem profi munka. Tehetséges belsőépítész lehetnél.

– De nem vagyok az.

– Ne butáskodj! Ügyes vagy. Akkor… – csapta össze Péter a tenyerét, miután bekapta az utolsó falat kávéba áztatott kalácsot is –, a terv adott. Megetetjük a kutyát és a tyúkokat, aztán nekilátunk a munkának.

– Nincs ez egy kicsit elkapkodva?

– Nincs – vonta meg a férfi a vállát. – A részleteket majd menet közben kitaláljuk.

– Oké – sóhajtott egy nagyot Anita. – Ez mind nagyon szép és jó, de sajnos, ki kell hogy ábrándítsalak.

– Mert?

– Ugye nem felejtetted el, hogy ma délután háromra Ritáékhoz megyünk?

– Nem jövő héten lesz az összejövetel?

– Nem.

– A francba! Erre a hétre beszéltük meg? Totál kiment a fejemből – vett egy mély levegőt. – Látod… megint egy ürügy. Mindegy. Akkor csúsztatunk a kezdésen egy hetet. Ma pedig csak méregetek és összeírom, mit kell venni a munkálatokhoz.

Anita elmosolyodott ezen. Jól ismerte a párját. Péter mindig is ilyen volt. Fejjel ment a falnak. Hirtelen jövő ötletek, amiket átgondolás nélkül, azonnal meg akart valósítani. És bár jólesett hallani a lánynak, ahogy a barátja a közös jövőjüket tervezgeti, mégsem volt felhőtlen az öröme…

Farkas Anita nagyon szerette Pétert, mondhatni úgyis, hogy a férfi volt a nagy ő az életében. Nyolc évvel ezelőtt, alig tizenkilenc évesen ismerkedett meg az akkor huszonhárom éves fiúval. Szerelem volt első látásra. Kapcsolatuk szépen alakult, és öt évvel később össze is költöztek a lány nagyszüleinek üresen álló tanyáján. Hitelt vettek fel, és megnyitották Szatymaz főutcáján a Málna zöldség-gyümölcs kisboltot, amit közösen üzemeltettek. Boldogan, és békességben éltek, veszekedésektől mentesen, így aztán nem csoda, hogy igazi álompárnak számítottak a faluban. Anita is így érezte, egészen múlt hétig, amikor is egy furcsa telefonhívással találta szemben magát, ami felbolygatta a mindennapjait:

– Igen, tessék. Mátyás Péter telefonja – vette fel barátja mobilját.

Zavart csend következett.

– Háló! Háló!

– Én csak… öö… Petit kerestem volna.

– Gréta… te vagy az? – ismerte fel egyből Anita a jellegzetes vékony női hangot.

– Iiigen. Szia! – köszönt nehézkesen. Érezhetően zavarban volt.

– Petit nem tudom adni. Éppen zuhanyozik. Üzensz neki esetleg valamit? – puhatolózott.

– Nem! Nem! – felelte Gréta hirtelen sietősre fogva a beszélgetést. – Majd inkább később felhívom. Tudod, mit… inkább ne is említsd neki, hogy telefonáltam. Szia! – és azzal kinyomta.

Anita érthetetlenül állt a különös hívás előtt. Vajon Gréta mit akarhat Pétertől? És mióta tudja a telefonszámát? És egyáltalán, miért volt ennyire zavarban egy olyan nő, aki nem a visszafogottságról és szerénységről volt ismert?

Az igazi meglepetést azonban nem is ez okozta, sokkal inkább az, ahogyan a barátja később a történtekre reagált. A férfi izmai megfeszültek, orrcimpája kitágult, száját befeszítette. Nyugtalanná vált a Gréta név hallatán. Idegesen megvonta a vállát, majd megjegyezte: „Fogalmam sincs, miért keresett. Talán zöldséget akart venni”, s ezzel lezártnak tekintette a témát, és kiviharzott a szobából.

Peti nem mond igazat – eszmélt rá Anita.

Ezek után érthető, hogy amikor a barátja felhozta a felújítás ötletét, a lány öröme korántsem volt felhőtlen, hiszen akkor már ott motoszkált a fejében a gondolat: a férfi vajon megcsalja őt?

*

Az Elixír Budapest egyik impozáns, felkapott luxuséttermének számított, így nem véletlen, hogy a magas árak ellenére sem lehetett bejutni asztalfoglalás nélkül, főleg nem vasárnap ebédidőben.

Nem így volt ezzel Kardos Gergő, aki kapcsolatainak és tehetős szüleinek köszönhetően bármikor szívesen látott vendég volt az étteremben. És ehhez nem kellett jó előre asztalt foglalnia.

– Smink megigazítva, és már itt is vagyok – érkezett vissza az asztalhoz Kamilla.

– Remek, én meg közben leadtam a rendelést a pincérnek – hagyta rá Gergő a mobilozást.

A lány az ékszerdobozra emlékeztető táskájából előhúzta méregdrága telefonját. Odahajolt a férfihoz, felvillantotta jellegzetes modellmosolyát, majd készített egy közös szelfit a barátjával. – Hadd irigykedjenek a követőim – huppant vissza a székére, és néhány kattintás után felrakta a képet az Insta-oldalára.

– Örülök, hogy össze tudtuk hozni az ebédet – forgatta kezében Gergő a legújabb Iphone modellt.

– Én is. Bár a hét elején még nem gondoltam volna, hogy vasárnap a szerelmemmel ebédelek az Elixírben – jegyezte meg Kamilla kacéran, és hosszú gesztenyebarna haját a válla mögé csapta. – Hajtós volt a hetem. Két nap Rómában, két nap Pozsonyban, pénteken Bécsben volt fotózásom. Komolyan mondom, időnként azt sem tudom, melyik városban ébredek fel.

– Ha gondolod, fel tudok ajánlani neked egy asszisztensi állást a cégnél. Akkor legalább nem kellene folyton utaznod, és minden reggel mellettem ébredhetnél – jelent meg pajkos mosoly Gergő sármos arcán.

– És mi lenne a mostani asszisztenseddel?

– Őt is megtartanám. Talán nem lehet két titkárnője egy kereskedelmi igazgatónak? – viccelődött a férfi.

– Rendi vagy, de még nem tervezek visszavonulni. Végre ott vagyok az ügynökség legjobb modelljei között. Hülye lennék most váltani. Jaj, képzeld el… nem is meséltem. A váltásról jut eszembe… emlékszel Széll Nikire? Tavaly a Cosmopolitan buliján mutattalak be neki. Ő is modell. Magas, hosszú, göndör fekete hajú, kék szemű…

– Igen, emlékszem rá. Talán asszisztens lett egy jól menő kereskedelmi vállalatnál?

– Nem, rosszabb. Teherbe esett. Persze, először el akarta titkolni Ibolya elől. De tudod, milyen a főnök asszony. Azonnal kiszúrja az ilyet. Hát, nem is kellett hozzá sok idő, hogy rájöjjön. Úgyhogy pénteken már nem Niki utazott velem Bécsbe. Ibolya ugyanis meggondolta magát, és Szilvit küldte el helyette. Az a szóbeszéd járja, hogy a főnök asszony az utazás előtt behívatta magához Nikit, és kész tények elé állította. Kijelentette, ha nem veteti el a gyereket, az ügynökségnél vége a karrierjének. Megmondta, hogy sehová sem fog kiajánlani egy terhes modellt.

– Ez komoly – jegyezte meg Gergő mély, karakteres hangján.

– Az, de Nikit sem értem. Az ügynökség legkeresettebb modellje. Ő már megtehette, hogy válogat a felkérések között. És erre hagyja, hogy egy baba tönkretegye az életét! Tiszta hülye!

– Valószínűleg ő nem így gondolja – szállt vitába a barátnőjével Gergő. – Szerintem jó döntést hozott. De ha már itt tartunk, kíváncsivá tettél: te melyiket választanád, ha teherbe esnél?

– Nem! Ilyen nem fordulhat elő – jelentette ki egy grimasz kíséretében Kamilla.

– Tételezzük fel, hogy mégis teherbe ejtettelek. A babát választanád? – tolta fel a jobb szemöldökét kíváncsian Gergő.

– Persze hogy nem! – háborodott fel ezen az egzotikus szépségű modell. – Végre elértem azt, amire egész életemben vágytam… amiért hajlandó vagyok napi tizenkét, tizennégy órát gürizni a hét minden napján. A karrieremet nem fogom egy baba miatt csak úgy eldobni magamtól! Abba még bele sem merek gondolni, hogy szülés után milyenné válik a testem: megereszkedik a mellem, terhességi csíkokkal lesz tele a hasam, meg visszeres lesz a lábam. Nem! – borzongott bele a gondolatba.

– Én azért reménykedtem, hogy a babát választanád.

– Édesem! – hajolt közelebb Kamilla a férfihoz. – Te most harminckettő vagy. Annyi idősen lehet, hogy majd én is a terhességet választom. Addigra modellként már úgyis öregnek fogok számítani. De most még csak huszonhárom vagyok! Kétlem, hogy te huszonhárom évesen egy rakás kölökre vágytál.

– Ott a pont – mosolyodott el Gergő barátnője magabiztosságán. – Tény, hogy akkoriban csak a sport és a csajozás érdekelt.

– És azóta sem változott semmi – húzta ki magát büszkén a lány. – De most térjünk át a ma esti jótékonysági gálaestre. Beszéljük át gyorsan, mert nincs sok időm. Szóval, nyolckor kezdődik a műsor, de héttől már várják a vendégeket, igaz? Mi negyed nyolckor érkezünk. Gondolom, megint vörös szőnyeges bevonulás lesz, amit imádok, csak most kérlek, ne hagyd faképnél a fotóst úgy, mint ahogy azt tavaly tetted, csak azért, mert kiszúrsz egy ismerőst.

– Az az ismerős egy államtitkár volt. Muszáj volt üdvözölnöm.

– Oké. Vannak kivételes esetek – lépett tovább a témán Kamilla. – Gondolom, szmokingot fogsz viselni. Én egy fekete Dolce & Gabbana estélyi ruhát választottam. Nagyon szexi.

– Hm, jól hangzik! Biztos csinos leszel benne.

– Annak kell lennem melletted! – Ekkor az órájára nézett. – Most viszont haladnunk kell az ebéddel, mert egy óra múlva a sminkesemmel van találkozóm.

– Elvigyelek?

Kamilla igenlően bólintott, és megsimogatta a férfi asztalon pihentetett kézfejét.

Nem sokkal később egy csokornyakkendős pincér suhant oda az asztalukhoz, és eléjük helyezte az ételt, ami nemcsak kinézetre, de ízre is elsőrangú volt.

*

– Most nyugodtan beszélhetünk. Ancsi kint van a kertben – súgta a telefonba Péter, és félrevonult a hálószobába. Nem vette észre, amikor Anita visszajött a házba, és azt sem tudta, hogy a barátnője az ajtó mögül hallgatja végig a beszélgetését. – …Nagyon jó voltál, Gréta… köszönöm neked… Nem. Ancsi szerencsére nem sejt semmit, bár a múltkor nem kellett volna idetelefonálnod. Kockázatos… tudom, én sem gondoltam, hogy éppen ő veszi fel a mobilomat… mindegy, így alakult. Emiatt ne idegeskedj… Nem… Nem problémázott rajta. Rávágtam, hogy a zöldség miatt kerestél… Igen, elhitte… Ne is mondd, az kell még, hogy rájöjjön és lebukjunk…

Micsoda?! – kalapált vadul Anita szíve. Eleget hallott. Ellépett az ajtótól, és besietett a fürdőszobába.

Szóval, mégis igaz. Peti megcsal – roskadt le a kád szélére.

Sejtése beigazolódni látszott, és ezzel egy világ omlott össze benne.

Ezek szerint a boldognak hitt párkapcsolatom csak egy hazugság lenne?

Peti részéről pedig színjáték az egész?

Anita lelke tombolt, szíve összefacsarodott. Egyik pillanatban mérhetetlen dühöt érzett párja iránt, a következőben pedig belesajdult a szíve a gondolatba, hogy Péter talán már nem szereti őt.

Vajon hol rontottam el? – hibáztatta magát. – Lehet, hogy a sok munka mellett nem figyeltünk eléggé egymásra, és Peti elhidegült tőlem? Vagy csupán nem vagyok elég neki? – cikáztak fejében a kérdések. Teljesen összezavarodott, és már azt sem tudta eldönteni, mitévő legyen. Menjen oda Péterhez és teremtse le? Vagy hallgasson, mintha mi sem történt volna?

Egyik megoldás sem jó – temette tenyerébe az arcát.

– Ancsi, hol vagy? Félóra múlva a nővérednél kell lennünk! Ne felejtsd el, hogy bicajjal negyedóra az út a faluba! – hallotta meg kintről a barátja hangját.

Gyorsan felpattant, és mielőtt Péter rányitotta az ajtót, az arca elé rántotta a törölközőt.

– Szóval itt vagy – kukucskált be a férfi. – Mikor leszel kész? Indulnunk kell.

– Mindjárt – motyogta a törölköző mögül a lány, és alig várta, hogy újra egyedül maradhasson.

Most nem hozhatom fel a témát. Az csak veszekedést szülne közöttünk, és tönkretenném a mai összejövetelt – döntötte el végül. Megmosakodott, majd kisírt szemét leheletnyi sminkkel igyekezett elrejteni.

– Bocs a késésért! Elhúzódott a készülődés – maradt Péter diplomatikus, amint kisebb késéssel megérkeztek Anita nővéréhez, Ritához, és a vőlegényéhez, Istvánhoz. A pár egy takaros kis kertes házban lakott a falu egyik csöndes utcájában. Az egyszintes épület nem volt nagy, viszont Rita – kreativitásának köszönhetően – barátságos otthont varázsolt belőle, ahol szívesen tartottak olyan baráti összejöveteleket, mint amilyen a vasárnap délutáni is volt.

– Nincs semmi gond – legyintett Rita. – Az előbb telefonált Dávid. Ő is késik. Állítólag a barátnőjének nem indult az autója, úgyhogy elment érte.

– Várjunk csak! Nem két héttel ezelőtt szakítottak a… hogy is hívjákkal? – értetlenkedett Péter.

– Ne gondolkozz rajta! – zengte be az udvart István mély, öblös hangja. – Azóta már új csaja van. Valami Fruzsina. De már meg sem jegyzem a nevüket. Minek! Mire megtanulnám, addigra Dávid már egy újabb bigével jár.

– Úgy cserélgeti a csajait, mint más az alsógatyáját – viccelődött Péter.

– Lehet, hogy a srác tud valamit? – kacsintott István vigyorogva, mire menyasszonya a vállára csapott. – Jól van, na! – adta meg magát a férfi. – Biztos szörnyű lehet Dávidnak, de inkább gyerünk be a szobába, Peti! A kedvedért vettem barna sört. Megkóstolhatnánk, és még a Forma–1-nek sincs vége.

– Jól hangzik! – csapta össze a tenyerét Péter. – Akkor mi félre is vonulunk – és azzal puszit nyomott Anita homlokára.

– Milyen jó, hogy a Forma–1 szent és sérthetetlen – kiabált utánuk ironikusan Rita, aztán a húgához fordult. – Lassan féltékeny leszek a versenyautókra. Engem bezzeg nem bámul úgy Pisti, mint azokat a járgányokat hetven körön keresztül! Na, mindegy! Hagyjuk a pasikat, mi meg készülődjünk a kajához – kuncogott, és a testvérével együtt bementek a konyhába.

Anita csendesen segített a vacsora előkészületeiben. Pucolta a sárgarépát, felszeletelte a jégsalátát, és közben hallgatta beszédes nővérét, aki nagy átéléssel mesélt a közelgő esküvőjéről. Anita próbált figyelni, időnként még egyetértően bólogatott is, csakhogy a látszatot fenntartsa, de fejben máshol járt. Gondolatai egyre csak Péter és Gréta köré fonódtak.

– Hahó! Minden rendben? – hallotta meg egyszer csak Anita Rita kérdését. – Gondterheltnek tűnsz.

– Nincs semmi baj. Csak… öö… fáj a fejem. Ennyi az egész – terelt. – Szóval, hol is tartottál? Ja, igen… a sütiknél. Milyeneket is szeretnél?

– Ez attól függ, hogy a rokonságból ki mit vállal be. Még nem pontosítottunk.

– Ha akarod, sütök sósat – ajánlotta fel Anita.

– Az remek lesz – jegyezte meg Rita, de továbbra sem hagyta nyugodni húga furcsa viselkedése. – Figyu, a srácok most kezdtek el sörözni. A tévében még mindig megy az autóverseny. Kizárt, hogy felálljanak előle, és idejöjjenek a konyhába. Kettesben vagyunk.

– Ez most hogy jön ide?

– Úgy… hogy tudom, hogy eltitkolsz valamit előlem. És ki ne ejtsd még egyszer a szádon, hogy csak a fejed fáj, mert rohadtul nem veszem be. Szóval, ki vele! Mi… a… baj?

Anita ledermedve meredt nővérére.

Ezek szerint nem sikerült elrejtenie az érzéseit. Pedig eldöntötte, hogy ez alkalommal nem említi nővérének a történteket. Egyelőre nem. Rita már így is sokat idegeskedett az esküvő miatt, ami két hét múlva lesz. Nem akarta, hogy még miatta is aggódjon. De hát hogyan is tudná éppen azelőtt a személy előtt leplezni a problémáját, aki a legjobban ismeri őt… aki nemcsak a testvére, hanem egyben a legjobb barátnője is… aki előtt sosem voltak titkai?

Mély levegőt vett.

– Van egy olyan érzésem, hogy Peti megcsal – nyílt meg végül.

Rita kikerekedett szemekkel meredt rá.

– Mi van?! De hiszen… nem… az képtelenség! Peti szeret téged. Sosem dugna félre.

– Egészen idáig én is így gondoltam, de úgy látszik, tévedtem.

Csönd lett a konyhában. Csak a versenyautók monoton hangja szűrődött be a másik szobából.

– Azt hiszem, innom kell – tért magához Rita, és zsebre vágta a krumplihámozót. De hogy miért, azt ő maga sem értette. Egyszerűen sokkolta a hír. Elővett a kamrából egy üveg házi pálinkát, töltött maguknak, aztán egy húzásra felhajtották. – Ez biztos? – vágott grimaszt az erős alkoholtól.

– Nagyon úgy fest.

Erre Rita újra teletöltötte a pálinkáspoharakat.

– És azt tudod, hogy kivel?

– Kapaszkodj meg – hajtotta fel húga a következő adag italát is. – Papp Grétával.

– Azzal a platinaszőke ribanccal? Á, ez kamu! Petinek több esze van. Ő nem ilyen. Nem kockáztatná a kapcsolatotokat egy ilyen… nő miatt!

– Akkor most mégis megtette. Gréta nagyon ért a férfiak nyelvén. Egy ribanc, de azért valljuk be őszintén, marha jól néz ki, és mellette még kedves is.

– Na, azért ne essünk túlzásba! De kanyarodjunk vissza az elejére. Honnan veszed, hogy szeretett sógorjelöltem megcsal téged?

– Kihallgattam a telefonbeszélgetésüket – vágott a közepébe Anita, és töviről hegyire mindent elmesélt a nővérének.

– Ezt a szemétládát! – fejtette ki tömören a véleményét Rita, miután húga a történet végéhez ért.

– Biztos vagyok benne, hogy az én hibám – remegett meg Anita szája.

– Jaj, ugyan már! Ne hibáztasd magadat! Ő kúrt félre, nem te.

– Rita, gondolj bele! Mindenhez két ember kell. A kapcsolat működéséhez is… de egy félrelépéshez is.

– És mit mond Peti?

– Őt még nem kérdeztem erről. Nem volt rá időm.

– És… mit tervezel ezek után?

– Nem tudom. Az a baj, hogy Peti egy csodálatos ember. Nagyon szeretem őt – mondta, és érezte, ahogy az alkohol a fejébe száll, könnyebbé téve a lelkére nehezedő súlyt. – Mennyivel egyszerűbb lenne a helyzetem, ha egy seggfej lenne. Akkor fognám magam, és kirúgnám. De így… és ráadásul annyi minden összeköt minket. Ott van a közös bolt… a tanya. De mégis, ezek után, hogyan bízzak meg benne? – csapongtak a gondolatai, és könny szökött a szemébe.

– Mi van akkor, ha ez az egész csupán egy félreértés?

– Adná az ég! De akkor Peti miért mondta azt a telefonba, hogy nem akarja, hogy lebukjanak előttem…, meg hogy Gréta nagyon jó volt? Szerintem, ez eléggé egyértelmű kijelentés.

– Hát, igen, az – adott neki igazat Rita.

– Mondd meg, mit tegyek? Kérdőre vonjam, vagy hallgassak róla?

– Annyira szeretnék segíteni, de úgy érzem, ebben a helyzetben nem szabad befolyásolnom téged. A te életed, te élsz vele, neked kell eldöntened, hogyan tovább… megbocsátasz-e neki, vagy szakítasz vele. De egy biztos – fogta meg a húga kezét –, bárhogy is döntesz, én melletted állok. Mindenben számíthatsz rám. Minket, Farkasokat erős fából faragtak.

Anita arcán halvány mosoly jelent meg.

– Talán az lenne a legjobb, ha beszélnétek róla. Hátha tud rá valami magyarázatot adni – tette hozzá Rita.

– Vagy éppen kimagyarázni…, de most inkább váltsunk vidámabb témára. Nem akarom elrontani a napodat – terelte el a gondolatait, mielőtt elsírná magát.

– Majd a társasozás meghozza a kedvedet. Bár, azért előre leszögezem, ne számíts nyerésre, a Bódog–Farkas páros verhetetlen ma – kacsintott rá Rita, hogy jobb kedvre derítse testvérét.

– Ha-ha! Álmodozz csak! Ha az emlékezetem nem csal, múltkor is nagy reményekkel ültetek le activityzni, aztán Petivel jól elvertünk benneteket – vágott vissza Anita.

– Szeretnéd, hogy most változtassunk a csapatfelálláson? – váltott bizalmasabb hangnemre Rita.

– Miattam nem kell. Petinek feltűnne, ha nem vele lennék a játékban – felelte, és visszatért a salátakészítéshez.

Nem sokkal később a csapat utolsó párosa is megérkezett. A kigyúrt Fülöp Dávid büszkén karolgatta legújabb szerzeményét, a törékeny, szőke Fruzsinát, akinek a hangját alig lehetett hallani az este során. A vacsora alatt éppen csak hogy bekoszolta tányérját az étellel, ami szemlátomást zavarta Ritát, és jó háziasszony lévén rákérdezett:

– Valamilyen speciális diétán vagy? Készítsek esetleg valami mást, amit szívesen ennél? – ajánlotta fel, de Fruzsina kedvesen visszautasította, mondván, mindenevő, csak éppen vacsorára nem szokott sokat enni.

– Egy falánk, hájas disznónak érzem magamat mellette – súgta erre Rita a mellette ülő húgának.

Aztán vacsora után a társaság lepakolt az asztalról, és előkerült az Activity társasjáték.

– Akkor a felállás a szokásos. Mindenki a saját párjával lesz. De előre leszögezem, úgyis mi nyerünk – erősödött fel Istvánban a versenyszellem.

Fruzsina ekkor félénken megjegyezte, hogy nem ismeri ezt a játékot, mire mindenki úgy meredt rá, mintha valami szentségtörést követett volna el.

– Semmi baj. Ez egy végtelenül egyszerű játék. Rajzolni, mutogatni és beszélni kell – vette magához a szót Anita, és elmagyarázta neki a szabályokat.

– Az nem gond, ha nem tudok rajzolni? – értetlenkedett Fruzsina, mire Péter mosolyogva megnyugtatta.

– Rá se ránts! Mi sem vagyunk nagy művészek. Pisti meg pláne nem az. Múltkor például hot dog helyett egy péniszt rajzolt a lapra.

– Na, na! – védte meg magát István. – Nem volt az annyira szar rajz, ha Ritus kitalálta. Nemhiába az én párom. Még egy Picasso képet is fél órán keresztül elemez. Látszik, hogy ért a művészethez – ölelte magához büszkén a menyasszonyát.

– Látszik, hogy óvónőként gyerekrajzokhoz vagyok szokva – helyesbített Rita.

Fruzsinát viszont ez továbbra sem nyugtatta meg, és félve fogott neki a játéknak.

Nagy nevetések, bekiabálások és küzdelem zajlott a játszma alatt, amit fölényes győzelemmel végül Rita és István párosa nyert meg.

– Na, akkor ez volt a bemelegítés – jegyezte meg viccesen Péter. – Hagytunk nyerni benneteket, hogy máskor is meghívjatok magatokhoz, de most már jöhet az igazi menet. Mert ki itt az ászok ásza? – mutatott magára nagy büszkén. – Úgyhogy ezt most mi nyerjük, igaz Ancsi?

– Igen – felelte Anita kényszeredett mosollyal az arcán, és miközben a többiek előkészítették a játékot az újabb fordulóra, gyorsan kisurrant a konyhába. Néhány perc magányra vágyott, hogy rendezhesse a gondolatait a fejében…, és hogy egy kis időre letörölje arcáról az ál-vigyort. Nekidőlt a konyhapultnak, és lehajtotta a fejét. Egyenletesen lélegzett. Néhány órával ezelőtt még azt hitte, nem esik majd nehezére megjátszania magát, de azóta rájött, nem bír pókerarcot vágni, miközben akárhányszor a barátjára néz, a szíve összeszorul, és a sírás fojtogatja a torkát.

– Minden rendben? – hallotta meg ekkor a férfihangot a háta mögül. Ijedtében felkapta a fejét és megpördült.

– A frászt hoztad rám! – kapott a szívéhez.

Dávid állt vele szemben. A jól megtermett, kigyúrt férfi a kezében egy üres poharat szorongatott.

– Ne szomorkodj! Biztos vagyok benne, ezt a fordulót ti fogjátok megnyerni – biztatta Dávid, és ironikusan hozzátette: – Elvégre hallottad az ászok ászát. Ő megmondta, tiétek lesz a győzelem.

– Jaj, nem! Nem vagyok szomorú a játék miatt. El tudom viselni, ha veszítek. Inkább csak több alkoholt ittam a kelleténél. Ennyi az egész – hazudta. Nem akarta, hogy a fiú bármit is kiszagoljon.

– Akkor jó – lépett mellé Dávid, és a csap alá tartotta a poharát, hogy vízzel töltse tele.

– Fruzsina nagyon aranyos lány – törte meg a kínos csendet Anita.

– Öhm. Az – jegyezte meg közömbösen a férfi. Elzárta a csapot, majd belekortyolt a poharába.

– Azt hittem, nagy a szerelem köztetek.

– Á! Még csak ismerkedünk, de nem hinném, hogy hosszú távon működőképes lenne közöttünk a dolog – mondta, majd a poharát letette maga mellé a konyhapultra. Aztán Anita felé fordult, és mélyen a nő kék szemébe nézett. – Nem lehet mindenki olyan szerencsés, mint Peti.

A fiatal lány zavarában elkapta tekintetét a férfiről.

– Nem akarom, hogy várjanak rám a többiek. Jobb, ha most visszamegyek – hagyta figyelmen kívül az iménti megjegyzést, és kiviharzott a konyhából.

*

– Öt fordulóból egyet sem sikerült megnyernünk. Ezt nem hiszem el! – bosszankodott Péter barátnőjének, miután este hazaértek. – Még Dávidék is nyertek egyszer, pedig szegény Fruzsina nem igazán állt a helyzet magaslatán. A rajzairól már nem is beszélve. És még lassú is volt.

– Ez csak egy játék, Peti. Nem kell komolyan venni.

– Igen, tudom. De egyszer legalább illett volna nyernünk. Ancsi, mi van veled? Egész este rossz kedved volt.

– Nincs semmi! – vágta rá dühösen Anita, és bement a fürdőszobába, hogy lemossa az arcáról a sminket.

– Ez aztán meggyőző válasz volt – ment utána Péter. – Ennél ingerültebben már nem is lehetne a másikhoz szólni.

– Hagyjál! – rázta le magáról a férfit.

– Mi van, talán piros napok jönnek?

– Nem! Nem jönnek piros napok – förmedt rá Anita, miután megtörölte az arcát. – Akarod tudni, mi az én bajom?

– Igen.

– Hát te vagy a bajom – bukott ki a lányból.

– Én? – lepődött meg ezen a férfi. – Nem csináltam semmit.

– Tényleg nem? – kérdezett vissza, és egy pillanatra elhallgatott. Érezte, eljött az idő. Ha tovább hallgat róla, azzal csak saját magát emészti fel. Továbbra is rossz kedve lenne, ami szemet szúrna Péternek. – Vajon ha megkérdezném Grétát, ő is ugyanezt mondaná? – nézett számon kérően a barátjára.

Hirtelen csend lett.

A női név hallatán Péter tekintete megváltozott. Arcizma megfeszült, a nyakán az ér kidudorodott, a száját befeszítette.

– Hogy jön ide Gréta?

– Ezt neked kell tudnod.

– Ugye nem oda akarsz kilyukadni, hogy Gréta és köztem van valami?

– Miért, talán van?

– Fejezd be! – húzta fel ezen magát Péter, és kilépett a fürdőszobából.

– Nem válaszoltál a kérdésemre! – sietett utána a barátnője.

– Mert nem volt konkrét kérdés, amire válaszolhattam volna.

– Megcsalsz Grétával? Gondolom, ez így már elég konkrét. – Anita a kérdésével a falhoz állította barátját. Felhozta a témát, amitől annyira félt, de úgy volt vele, legalább kiderül, aminek ki kell derülnie, még ha az igazság fáj is a legjobban. Az este folyamán rájött arra, hogy nem bírja homokba dugni a fejét, és szemet hunyni párja hűtlensége felett. És mégis, a szíve mélyén reménykedett abban, hogy a férfi magyarázatot ad a történtekre, és meggyőzi őt arról, hogy félreértés volt az egész…

– Na, jó! Nekem ebből elegem van! – adott kitérő választ Péter. – Ilyen faszságokra nem válaszolok. Holnap hajnalban Szegedre megyek, a nagybanira, árubeszerzésre. Úgyhogy inkább kimegyek a garázsba, és átnézem a Transportert. Annak több értelme van, mint egy mondvacsinált veszekedésnek – jegyezte meg dühösen, és kiviharzott a házból.

Anita magára maradt. Szája megremegett. Könnyei gejzírként törtek a felszínre. Péter nem tagadta a történteket. Ez pedig egyet jelenthet: Szóval, mégis igaz.

Sírva szaladt a hálószobába. Az ágyra hanyatlott, és arcát a párnák közé temette.

*

Lazacos és kaviáros falatkákkal teli tálcákkal köröztek a pincérek a vendégek között a budapesti szálloda dísztermében. A zenét neves DJ keverte. A vasárnap esti jótékonysági gálaműsor utáni fogadás fényűző és pazar volt, éppen olyan, amilyenhez Kardos Gergő szokva volt. Üzletemberekkel és politikusokkal beszélgetett, élvezte az estét és a jó társaságot.

– Gergő! Gondolhattam volna, hogy itt leszel – veregette meg a vállát Juhász Endre.

– Nem is tudtam, hogy válóperes ügyvédeket is beengednek ide – poénkodott a fiatal férfi, és kezet fogott barátjával.

– Lehet, hogy nem, de a profikkal, mint amilyen én is vagyok, kivételt tesznek – vigyorgott Endre.

– Talán apám kérte, hogy gyere el és képviseld a cégét, mivel ő nem tudott végig itt maradni?

– Kivételesen nem főnöki utasításra vagyok itt. Az asszony erőlködött, hogy jöjjek el vele. Szabinának ez amolyan kötelező pofavizit. És te?

– A céget képviselem.

– Kamillát hol hagytad?

– Néhány barátnőjével táncol – biccentett fejével Gergő a táncparkett felé.

Endre erre füttyentett egyet.

– Nem gyengék a barátnői – lazított a nyakkendőjén a férfi. – Kami nem akarja bemutatni nekem azt a kis barnát? De a vörös is megteszi. Tudod, mit? Jöhet mindkettő.

– És mit kezdenél két nővel?

– Annak csak a fantázia szabhat határokat – vihogott vicsorogva a Gergő válláig érő Endre.

– Ne reménykedj! Ezek a lányok nem buknak az alacsony, kopasz pasikra.

– De a jól menő ügyvédekre biztosan. És akkor még nem látták a Mercedesemet.

– Na meg persze a nejedet. Mit szól ehhez Szabina?

– Neki nem kell mindenről tudnia. Majd addig behunyja a szemét és elfordul – jelent meg kaján vigyor az arcán, és a terem másik végében beszélgető feleségére pillantott.

– A tűzzel játszol, barátom. Ha Szabina egyszer rájön a nőügyeidre, páros lábbal fog kirúgni. Akkor aztán kivert kutya lesz belőled.

– Dehogy bukok le. Annál ügyesebben csinálom.

– Hozhatok az uraknak valami italt? – lépett oda hozzájuk egy pincér. – Ajánlanám a figyelmükbe az est sörspecialitását…

– Csak sört ne! Utálom – ellenkezett Gergő. – Maradjunk inkább a jó öreg Johnnynál.

– Ó, whisky – csillant fel Endre szeme is. – Remek választás. Nekem is hozzon eggyel! – és ahogy a pincér elsuhant, újra Gergőhöz fordult. – Azt ne mondd, hogy Kamilla mellett te még nem farkaltál meg másik nőt.

Gergő zavarában elmosolyodott.

– Most lehet, hogy csalódást okozok neked, de nem – ismerte be.

– Ne már! Nem lehetsz ilyen unalmas. Én ha olyan magas és jóképű lennék, mint te – sóhajtott nagyot –, biztos falnám a csajokat. Baszki, te bárkit megkaphatsz.

– Milyen jó, hogy nem vagyunk egyformák.

– Most viszont váltsunk témát. Jön az asszony – jegyezte meg halkan Endre, hátat fordítva a közeledő nőnek.

– Szia, Szabina! – köszöntötte kedvesen Gergő Endre feleségét. – Gyönyörű vagy ma este. Remekül áll neked ez a szín.

– Köszönöm! – húzta ki magát az alacsony, törékeny asszony, aki olyan vékony volt, hogy még az óarany színű flitteres estélyi ruha is lötyögött rajta. – Te mindig tudod, hogyan bókolj egy nőnek. Nem úgy, mint Endre – azzal metsző pillantást vetett férjére. – Nem láttam a szüleidet, Gergő. Talán nem jöttek el?

– A tiszteletüket tették. Csak sajnos nem maradhattak a fogadásra. A gálaműsor után elmentek. Apámnak holnap tárgyalása lesz, úgyhogy ma este még dolgoznia kell. Anyám pedig hétfő délelőtt Franciaországba utazik, valamilyen kozmetikai céggel tárgyal, ezért korán le akart pihenni.

– Sajnálom. Jó lett volna beszélgetni egyet Évával. Rég találkoztunk.

– Talán majd legközelebb.

– Endre – fordult az asszony a férjéhez –, hajnali két óra. Fáradt vagyok, menjünk haza.

– Igen, édesem. Hívom azonnal a taxit és mehetünk – jegyezte meg Endre nyájasan. És az a férfi, aki az imént még nagyképűen dicsekedett a félrelépéseiről, most mint egy jól nevelt pincsikutya csaholt a feleségének. – Úgy látszik, máskor kell sort keríteni a whiskyre – fogott kezet a barátjával. – Áll még a holnap esti squash?

– Tudod, hogy sosem hagyom ki. Az italozást pedig bepótoljuk valamikor jövő héten – kuncogott Gergő, és miután Endre és Szabina elmentek, a pincér is megérkezett a két whiskyvel.

Gergő elvette a tálcáról az egyiket, és belekortyolt. Amíg iszogatott, tekintete a csinos párjára tévedt, aki még mindig a barátnőivel táncolt. A férfi figyelte, ahogy Kamilla a zene ritmusára tekergeti a csípőjét. Kihívó és érzéki volt.

– Mit szólnál hozzá, ha hívnám a taxit – jelent meg Gergő egyszer csak a lány mögött a táncparketten, és a fülébe súgta mély búgó hangon: – Eleget húztad az agyamat a szexi táncoddal. Ideje lelépni.

Erre az egzotikus szépség feltolta szépen ívelt szemöldökét, fenekét pedig a férfi ágyékához nyomta, és lassú körzésekbe kezdett, ami szemlátomást tetszett a szmokingos barátjának.

– Hívhatod a taxit. Későre jár – fordult meg, és párja izmos testéhez simult. – Már csak az a kérdés, hogy hozzám, vagy hozzád menjünk? – harapott érzékien alsó ajkába Kamilla, és a fiú sötétszőke hajába túrt.

– Hozzám – jelent meg pajkos mosoly Gergő karakteres arcán.