© Spira Eszter Mirjam, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Iski Panni

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Kővári Bettina

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-71-2

Minden anyának, aki valaha úgy érezte, nem elég jó

Első könyv

BEVEZETŐ RENDELKEZÉSEK

Amelyben kiderül, miket gondoltunk azokról a nőtársainkról, akik előttünk vállaltak gyereket, és ez mennyire drámaian megváltozott a saját gyermekvállalásunk után. Hogy mennyire könnyű ítélkezni, véleményt formálni egy olyan élethelyzetről, amelyet soha azelőtt nem próbáltunk és nem ismertünk. És az is kiderül, hogyan szívatjuk meg saját magunkat azzal, hogy még mindig – a régi önmagunk szemszögéből – próbálunk megfelelni ennek az általunk kitalált és felépített, de valójában soha nem is létezett tökéletes ANYA mítoszának.

Két csík egy pisiszagú műanyag rudacskán. Hogy mennyire halvány vagy vastag, lényegtelen. Ennyi kellett ahhoz, hogy az életed teljesen megváltozzon. Hogy fenekestül felforduljon, és ezzel a lendülettel ki is mozduljon a négy sarkából.

A pisilés előtt voltál valaki. Valaki, akit ismertél (szerencsés esetben szerettél), tudtál kezelni, és tudtad, hogy bizonyos helyzetekben ez a valaki miként fog viselkedni. Tudtad, hogy napi 8-10 óra alvás kell a regenerálódásodhoz, de ha ez esetleg néha nem jött össze, akkor az alvásdeficitet a következő napon simán be tudtad pótolni, mert legrosszabb esetben munka után ledőltél egy kicsit délután, vagy szombaton az ágyban heverésztél délig.

Tudtad, hogy a munka mellett rendszeres, tartalmas és változatos kikapcsolódásra van szükséged ahhoz, hogy a kötelező feladataid elvégzésekor a lehető legjobb teljesítményt nyújtsd. Ezért rendszeresen futottál/jógáztál/táncoltál/tornáztál, a barátnőiddel és az életed párjával színházba/moziba/vacsorázni jártál. Persze a mesés utazások sem maradhattak el. Akkor kufircoltál, amikor épp megkívántad a dolgot (mármint az emberedet). Rendszeresen és jókat ettél. Igyekeztél olyan táplálékhoz juttatni a szervezetedet, hogy kiszolgálja és valóban táplálja azt. Néha azért hagytad a francba az egészet: mondjuk, másnaposan a Mekiben belapátoltál egy óriás menüt zsíros kólával és extra adag sült krumplival, hogy a masszív szénhidrátlöket átsegítsen a nehéz órákon. Úgyis tudtad, hogy másnap majd lekoplalod vagy lefutod a felesleget, nem számított. Ismerted és teljes kontroll alatt tartottad a testedet. Viszonylag kényelmesen és könnyeden mozogtál abban a kis világban, amit az elmúlt 25-45 évben felépítettél magad köré.

De neked ennél több kellett! Hirtelen elkezdted meglátni az utcán babakocsit tologató nőtársaidat. És nem úgy, ahogy pár évvel korábban, amikor azt gondoltad: Jesszusom de lelakott ez a szerencsétlen nő, vigye már el valaki egy teljes generálra!

Hanem máshogy.

Láttad a csillogást a szemükben, ahogy a kisbabájukra néztek, miközben (negyven fokban!) a falatnyi bundatakarót igazgatták a babakocsi apró utasán. Láttad, ahogy lopva megérintették azt a csöpp, törékeny és hívogató kis testet, és közben fátyolos lett a tekintetük. Szinte te magad is érezted a végtelenül puha bababőrt az ujjbegyeiden.

A munkahelyeden elkezdted komolyabban megfigyelni azokat a kolléganőidet, akiknek már van gyerekük. Ez idáig csak úgy tekintettél rájuk, mint valami különc klikkre, amelynek a tagjai már hajnalban – mindenki előtt – megérkeznek. Leülnek a gép elé, és csak darálják a munkát. Nem beszélgetnek, nem tartanak ebédszünetet (maximum valami gusztustalan, otthonról hozott szendvicset tömnek magukba a monitoruk előtt ülve, szigorúan munka közben), nem telefonálgatnak, nem pletykálnak, nem vegyülnek, és amit a legfelháborítóbbnak tartottál: munkájuk végeztével – piszkosul korán és mindenki előtt – távoznak. Mit távoznak, egyszer csak lóhalálában elviharzanak. Mintha soha ott sem lettek volna! Micsoda undok népségnek tartottad őket!

És akkor még nem is említetted azokat a külső megkülönböztető jegyeket, amik alapján százszázalékos bizonyossággal meg tudtad állapítani, hogy az adott kolléganő vajon ennek az abszurd módon különc titkos társaságnak a tagja-e vagy sem. Az anyuka-kolléganők külső ismertetőjegyei a következők: lenőtt körmök és haj (ezek a nők nyilván nem előre beírt időpontokban járnak a manikűröshöz két-, a fodrászhoz pedig négyhetente), lapos talpú cipő, túlméretezett, nem dizájnertáska (te ilyen táskával még az edzőteremben is pironkodva jelennél meg) és praktikus ruhadarabok, amelyekben ezt az elviharzós magánszámot kényelmesen elő tudják adni nap mint nap.

Ezek a kolléganők a céges bulikon pont egy órát maradnak, de ennyi idő alatt is képesek kényelmesen teljesen becsípni (hiszen már régen elszoktak az iszogatástól, ráadásul az állandó kialvatlanságtól eleve mindig olyan, mintha kicsit ittasak lennének), csapatépítőre sosem járnak (hiszen a hétvége szigorúan a családé), és a munkaállomásukon egy darab bekeretezett fénykép árválkodik, ami az x számú gyermeküket ábrázolja.

De te most hirtelen másképp látod őket. Ahogy rájuk nézel, többé nem a lelakottságot, a fáradtságot és a viharvertséget veszed észre. Amikor véletlenül – kényszerből – a kávéfőző előtt beszédbe elegyedsz az egyik „példánnyal”, és szóba kerül a gyerekük (mi másról is lehetne velük beszélgetni?), egy különleges ragyogást fedezel fel rajtuk. Erről a ragyogásról nem Stephen King hátborzongató regénye jut az eszedbe, hanem valami sokkal, de sokkal kellemesebb, viszont pont ugyanennyire hatásvadász: hirtelen, ott a méhed környékén bizseregni kezd valami. És akkor beléd hasít a felismerés: neked is KELL egy gyerek.

Így jutottál el ahhoz a bizonyos műanyag rúdhoz, amit a WC-papír, a tusfürdő, az „ajándék rúzs nekem, mert szar napom volt” mellé csak úgy, túlságosan is hanyagul dobtál be a bevásárlókosaradba. Nem akartál különösebb reményeket fűzni a dologhoz, hiszen azt már a hülye is tudja, hogy remény nélkül csalódni sem lehet.

De persze, amikor hazaértél, úgy dobogott a szíved, hogy majd’ kiugrott a torkodon. Az összes holmidat levágtad a sarokba, hogy azonnal mehess a WC-re a beszerzett dobozkáddal. Csomagolás le, használati utasítás elő. Reggeli első vizelet, na persze! Majd biztos kivárod a holnap reggelt! Hát ezek ennyire nem ismerik a nőket? Egyáltalán van ember ezen a földön, akinek nem kell azonnal pisilnie, ha ránéz egy ilyen dobozra? Kibontod, rápisilsz. Miközben beletartod a műanyag rudacskát a folyamatosan csurgó pisibe, és számolod, hogy elteljen a használati utasításban előírt idő, annyira remeg a kezed, hogy összepisiled a WC-ülőkét is.

Egy pillanatra elfelejted ezt az egész kalamajkát, és eszedbe jut, hogy pont ilyen lehet férfinak lenni. Himbálódzik itt összevissza, aminek himbálóznia kell. Csak veled ellentétben ők ezt már tudják előre, úgyhogy inkább felhajtják az ülőkét. Hirtelen nevetned kell. De akkor eszedbe jut az a pisiben ázó műanyag vacak. Hogy is kell ezt? Le kell tenni egy sík felületre, és várni kell öt percet. Ha egy csík sincs, akkor hivatalosan is kijelenthetjük: az áru selejtes. Az áru alatt még nem döntötted el pontosan, hogy magadat vagy a terhességi tesztet érted. Ha egy csík árválkodik, akkor nem vagy terhes. Miért is lennél? Pont te és pont most?

Két csík egy pisiszagú műanyag rudacskán. Hogy mennyire halvány vagy vastag, lényegtelen. Ennyi kellett ahhoz, hogy az életed teljesen megváltozzon.

Hirtelen egészen más embernek érezted magad, mint aki öt perccel korábban voltál. A földöntúli boldogság, amit éreztél, valahonnan nagyon ismerős volt. Olyan, mint amikor azon az utolsó nyüves államvizsgán görbült a jegyed, és a tanár egy hanyag mozdulattal az indexedbe véste a sorsdöntő osztályzatot. És te egy tollvonással diplomás lettél. Csak úgy, ilyen egyszerűen. Felfoghatatlan érzés volt. Hogy annyi évnyi várakozás, izgulás, áttanult éjszaka, vizsgázás, uv-k, zh-k és évfolyamdolgozat után egy mikropöttynyi bejegyzéssel vége lett az egyetemi pályafutásodnak, hogy aztán elkezdődhessen a „felnőtt” életed.

Most pont ugyanezt az izgalmat érezted, csak milliószor erősebben. Érezted, hogy most olyan dolog következik, amiből csak valami csodálatos kerekedhet ki. Valami komoly, valami fontos. Mély és magvas gondolataid nem nagyon voltak, és még azt a bizonyos ragyogást is hiába kerested a tükörben, természetesen nem találtad. Ott volt viszont egy hatalmas és levakarhatatlan Joker-vigyor az arcod közepén.

Akkor még azt hitted, hogy megérkeztél. Hogy mostantól minden tökéletes lesz, még annál is tökéletesebb, mint amilyen eddig volt. De nemsokára rájössz, hogy az úton, amit úgy hívunk: anyaság, épphogy csak megtetted az első lépéseket. Az első lépéseket, amelyek elkerülhetetlenül a szakadék felé vezetnek. Percek kérdése, hogy ennek a bizonyos szakadéknak a legeslegalján találd magad. Bárhogyan is próbálod megakadályozni a zuhanást, bárhogyan is kapaszkodsz, kapálózol, nem lehet elkerülni az elkerülhetetlent. De te ezt most még nem tudod, és talán így is van rendjén.

1. FEJEZET

Reszkessetek, Pinterest-mamik! Én leszek a legjobb!

Hát veled is megtörtént, édesanya leszel! Eltart pár napig, amíg egyáltalán felfogod, hogy ez most tényleg a valóság. A te valóságod, és nem egy film, aminek a nézése közben elaludtál. Hogy hát igen, akkor ez tényleg így működik: volt itt egy kis natúr szex gumi nélkül, tabletta és „vedd már ki, mert baj lesz” nélkül, és tessék! Meg lehet szépen nézni. Itt van feketén-fehéren a világ legszebb elmosódott szemcsés fekete pacája ezen a fényes kis zsírpapíron. Akarom mondani, itt van az ultrahanglelet, ami elvileg szerelmetek gyümölcsét ábrázolja. Legalábbis a szonográfus szerint. Ugyanis te ahányszor a kezedbe veszed ezt a papírfecnit, annyiszor látsz mindig valami mást. Egyszer egy elefántot, akinek az ormányában egy lufi van. A másik alkalommal egy birkát, akire igencsak ráférne már egy alapos nyírás. Kisbabát? Na, azt semmilyen formában nem lehet felfedezni a képen.

Márpedig ez a lelet világosan kimondja: a terhesség 6 hete és 5 napja áll fenn. Még szerencse, hogy van egy ilyen kis papírkád, amit a táskádban hordasz, mert egyébként elég hihetetlen, hogy egy új élet sarjad benned. Ugyanis kívülről ennek az égvilágon semmi nyoma. De semmi. Pedig szüntelenül jelek után kutatsz. Állsz a tükör előtt, és minden egyes porcikádat tüzetesen átvizsgálod, hátha felfedezel valamit, amit 6 hete és 5 napja nem észleltél magadon.

Persze először beírod a Google-ba, hogy: terhesség. És akkor az első találat, amit kiad, az a webbeteg.hu. Ez az oldal szépen leírja, hogy a terhesség ilyen meg olyan tünetegyüttes, amelynek az a lefolyása, hogy végül ebből az állapotból lesz egy kisbaba. Hát igen, valahol legbelül sejtetted, hogy erre megy ki a játék. Köszi szépen, Google!

Egyesével nézegeted a tüneteket, és mire a lista végére érsz, tulajdonképpen mindegyiket tapasztalod is magadon!

Azt írja: fáradtság. Igazából sokkal fáradtabbnak érzed magad, mint pár hete. De ez, mondjuk, betudható annak az izgalomnak, amit azóta érzel, hogy nem jött meg, és pozitív lett a teszted. Azóta esténként nem alszol valami jól, cserébe a munkahelyeden a hetistátusz-meeting legsorsdöntőbb pillanatában egy szemvillanás alatt mély álomba zuhannál, ha az asztal alatt nem csipkednéd magad úgy három másodpercenként.

Érzékenység különböző szagokra és illatokra. Akkor ezért (is) vagy rosszul, amikor beszállsz a liftbe, és megcsapja az orrodat az új HR-es lány parfümje! Vagy amikor életed szerelme odahajolna hozzád, hogy megpusziljon, te meg már egy fél méterről kiszagolod, hogy nyolc órával ezelőtt megevett egy hamburgert, és semmi másra nem tudsz gondolni, csak a rothadó, félig megemésztett marhahús szagára, ami minden egyes pórusából árad ennek a szerencsétlen embernek.

Felesleges tovább olvasni azt a vackot! Te bizony minden kétséget kizáróan vagy gyermeket vársz, vagy megharapott egy német juhászkutya, és teliholdkor te magad is azzá fogsz változni. Majd nemsokára kiderül!

Addig sem tántoríthat el ez a pár apró zavaró tényező attól a sziklaszilárd meggyőződéstől, hogy te leszel a világ legtökéletesebb kismamája és anyukája!

Nem lesz itt semmiféle reggeli rosszullét, lustálkodás, hízás vagy hiszti! Itt minden pontosan ugyanúgy lesz, ahogyan eddig is volt. Mindössze annyi fog változni, hogy lesz egy szép kerek kis pocakod. Nem kellenek ide béna terhesruhák sem! Minden eddigi holmidban csodásan fest majd ez a tökéletesen gömbölyödő (égi)test! Évszázadok óta nők milliói csinálták szépen végig ezt az átmeneti időszakot akár úgy is, hogy a mezőkön dolgoztak, és egyenesen onnan mentek szülni. Aztán talán már másnap vissza is tértek a földekre. Mintha mi sem történt volna. Hiszen a terhesség nem betegség!

Ezt gyakorta hangoztatta az egyik kedves főnököd is, aki csak merő véletlenségből férfi. Attól még pontosan tudhatja, mivel jár ez az állapot! Hiszen a felesége már kétszer végigcsinálta minden különösebb fakszni nélkül ezt az úgynevezett terhességet. Tehát semmi más dolgod nincs az elkövetkező kilenc hónapban, mint tovább élni az életedet, mintha mi sem történt volna. Közben néha majd el kell menni az orvoshoz, de ott sem történik semmi kellemetlen, maximum egy ultrahangvizsgálat lesz. Azaz babamozi!

Sportolni ugyan eddig nem nagyon sportoltál (kivéve, ha a shoppingolás annak számít, meg azok a csoportos órák, ahova mindig volt bérleted, hogy aztán minden három hónapban egyszer részt is vegyél egy-egy szteppaerobicon), de majd most! Meg is nézed gyorsan, hol van hozzád a legközelebb terhestorna és kismamajóga. De neked nem kell a kettő közül választanod, hiszen a legjobb, ha egy héten akár négyszer is elmész mozogni. Köztudomású tény, hogy a sport pörget, te pedig nem lassíthatsz pont most, amikor még annyi, de annyi mindent meg kell szervezned a baba megérkezése előtt. A pároddal minél hamarabb meg kell találnotok a tökéletes szülésfelkészítő tanfolyamot. Hát csak úgy, mindenféle előzetes ismeret és tudás nélkül nem lehet ilyen nagy fába vágni a fejszéteket, mint a szülés! Majd ott szépen megtanítanak szülni, és akkor nem is fog fájni. Pikpakk meglesz ez a gyerek.

Aztán ott van még a babaelsősegély-tanfolyam is. Ha már kilenc hónap alatt nem lehet elvégezni az orvosi egyetemet vagy a nővérképzőt, ezt a képesítést mindenképpen meg kell szerezned. És ha már ott lesztek, akkor hozzácsapjátok a babamasszázs-tanfolyamot is. Ezen a tanfolyamon megtanítanak arra, hogyan kényeztesd a kisbabádat egy személyre szóló, illóolajos masszázzsal, aminek hatására már 24 órás korában végigalussza majd az éjszakát. Ezt nagyjából úgy képzeled el, mint abban a cápás természetfilmben, ahol a vérszomjas fehér cápát a vakmerő pasas egy mozdulattal tonizálja, azaz a cápa orrlukait dörzsölgetve tonikus állapotba hozza az állatot, aki ebben a bizonyos szinte hipnotizált állapotában csak függőlegesen lebeg a vízben. Ahelyett, hogy lemészárolná a komplett stábot, amely ezt a hiánypótló természetfilmet készíti.

És ha ez a sok teendő még nem lenne elég, ott van még a kismamafotózás és a babaváró buli, amiket meg kell szervezned. Mindennek tökéletesnek kell lennie. Hiszen ez eddigi életed legfontosabb eseménye. Még szép, hogy méltóképpen szeretnéd dokumentálni és megünnepelni! Napok óta a Pinterestet nyálazod, hogy inspirálódj. Hogy megtaláld a tökéletes dekorációt és kellékeket a bulihoz. A megfelelő ruhákat, kiegészítőket és beállításokat a fotózáshoz. Mindeközben persze be kell rendezni a babaszobát is. A tökéletes bababirodalmat, ahol a trónörökös a szobájában szinte egész nap, valamint éjjel (ébredés nélkül) aludni fog tök egyedül, mindenféle altatás vagy ringatás nélkül. Ennek a szobának a berendezése természetesen szintén a Pinterest és az Instagram segítségével fog történni. Ahogyan a tökéletes babakocsi kiválasztása is. Aztán, amikor véget értek a felkészítők, a tanfolyamok, a bulik és a fotózások, és a babaszoba is fogadó- és fotóképes állapotba került, lesz itt egy szülés, ami szigorúan a szülési tervben foglaltak szerint fog lezajlani.

Ezt a szülési tervet alaposan meg kell fontolni, és minden részletre kiterjedően kell elkészíteni. A programozott császárnak az lenne az előnye, hogy akár most is kiválaszthatnál egy szimpatikus dátumot, hogy mikor legyen a nagy nap. Csakúgy, mintha újra az esküvőtöket szerveznéd. De hát az azért mégiscsak egy műtét! Ezzel most nem tudsz érdemben foglalkozni. Hagyjuk is! Tehát a végkimenetel mikéntje maradjon egyelőre ismeretlen. Inkább foglalkozol a sokkal fontosabb körülményekkel: hogy milyen zene szóljon majd az esemény során. Talán Sia? I am unstoppable, I am a Porsche with no breaks… Vagy Madonna? Like a virgin, touched for the very first time… Nehéz kérdések ezek is. A lényeg, hogy milyen hálóingben leszel. A szülésznőn, ha lehet, olyan színű egyenruha legyen, ami a születendő baba nemét tükrözi, és amikor a kicsi megszületik, mindenképpen csendüljön fel a U2-tól a Beautiful Day dallama. Az is nagyon-nagyon fontos, hogy a baba minden szögből meg legyen majd örökítve, amikor megérkezik. Az pedig, hogy hogyan debütáltok majd a különböző közösségimédia-felületeken, már így együtt, családként, szintén pontos és akkurátus tervezést igényel. Nem lehet csak úgy feltenni egy képet az újszülöttről a pontos paramétereivel, az annyira 2010-es évek… Annyi, de annyi nyitott kérdés van még, hát hogy lehet ezt mind eldönteni?!

De ne rohanjunk ennyire előre! Haladjunk csak szépen sorjában! Kezdjük a legelején, az első orvosi vizsgálattal. Addig mindenesetre beírod magad a jógára és a kismamatornára, csak ne lennél ennyire piszkosul fáradt!

Az első orvosi vizsgálaton szembesülsz a ténnyel, hogy az bizony nem csak babamoziból áll. Sőt! Teljesen ledöbbensz, amikor az orvos megkér, hogy akkor tessék szépen deréktól lefelé levetkőzni, és irány a vizsgálóágy! A szokásos nem fájdalmas, de igencsak kellemetlen matatás következik, amit megspékelnek még egy laza kis rákszűréssel is. Ez a protokoll. Az orvos jó alaposan megvizsgál, majd kedvesen közli, hogy minden rendben van, lehet felöltözni, készen vagyunk. Semmi ultrahang! Miután felöltöztél, közli veled, hogy ad beutalót, lesz vérvétel, vizelet- és vércsoportvizsgálat. Keresd fel a védőnőt is, valamint jelentkezz be a 12. heti genetikai ultrahangra. Nagy szeretettel vár vissza téged nagyjából egy hónap múlva, amikor már meglesz az összes kiírt vizsgálat eredménye.

Teljesen letaglózva hagyod el a rendelőt. Akkor neked most tényleg ennyi vizsgálatra kell elmenned?

Másnap az ébresztőórád éktelen sipákolására ébredsz. Hajnali 5 van. Ki kell kászálódni az ágyból, hogy még munkaidő előtt letudd az éhgyomri vérvételt. Ahogy felülsz, hirtelen annyira hánynod kell, mint még soha életedben. Szédelegve rohansz a WC felé, és közben azon kattog az agyad, hogy mi a fenét ehettél, ami ennyire megártott. Épphogy odaérsz. Taknyod-nyálad egybefolyik az öklendezéstől, és kiadsz magadból mindent, még azt is, amire az utóbbi napokban gondoltál, nemhogy megetted. Egyből megkönnyebbülsz. Fogmosás, zuhanyzás. Nem telik bele negyedórába, de te már éhes vagy. Érdekes gyomorrontás ez, hogy máris visszatért az étvágyad! – gondolod magadban. Evésről persze szó sem lehet, hiszen a vérvételre éhgyomorra kell menned. Mire végzel a vérvétellel és a vizeletvizsgálattal, már semmi másra nem tudsz gondolni, mint egy hatalmas, csokitól csöpögő kakaós csigára. Neked most azonnal kell egy ilyen, különben menten elepedsz. Mire beérsz a munkahelyedre, a kabátodtól kezdve az arcodon át mindened úszik a csokoládéban.

Legalább három nap eltelik zsinórban ugyanígy, mire rájössz, hogy ez bizony nem egy múló gyomorrontás. Fennáll a gyanú, hogy ennek köze lehet a terhességhez, ne adj isten, az úgynevezett reggeli rosszulléthez. Semmi gond, ez állítólag úgyis hamar elmúlik, már csak egy-két hét, és vége. Maximum addig nem mész tornára meg jógázni meg moziba meg boltba meg emberek közé, nehogy lehányd őket, mert ez a huncutság újabban akkor is rád tör, ha nem reggel van. Például a sarki élelmiszerboltban, amikor hirtelen megcsapja az orrodat a húspult bűze. Hogy lehet, hogy eddig ez fel sem tűnt? Keresni kell majd egy új szupermarketet, ahol jobban adnak az ilyesmire.

Telnek-múlnak a hetek. Jó hír, hogy a baba egészséges, és szépen fejlődik. Már a 14. hétben jársz. A kis vérszívó trónörökös (mert az utóbbi időben már csak így hívod, és erre minden okod megvan) még nem volt hajlandó felfedni kilétét. Hát hogy lehet így bármit is tervezni, ha nem tudod, hogy kisfiú lesz-e, vagy kislány?! Nem mintha lenne erőd bármi mással foglalkozni a hányáson kívül. Merthogy folyamatosan hánysz, mint a lakodalmas kutya. Éjjel-nappal. A kismamák ragyogásáról szóló urbán legendáról csak annyit, hogy az erről szóló leiratokban nyilván elgépelték a „ragyogás” szót, és rügyezésre gondoltak. Ugyanis életedben nem volt az arcodon ennyi piros és gyulladt pattanás.

Már négy kilót híztál. De nem ám a hasadra, dehogyis! A hasad továbbra is olyan, amilyen eddig is volt: semmilyen. Ez a négy kiló bizony egyenesen a combodra, a csípődre és a derekadra rakódott le. Pont úgy nézel ki, mint saját magad karikatúrája. Egyetlen ruhád nem megy fel a combodra. Egy sem! Hetek óta kismamaruhákban jársz. Vagyis járnál, ha jártányi erőd lenne bárhova is elmenni a munkahelyeden és a különböző orvosi vizsgálatokon kívül. A munkahelyeden sem vagy túl gyakori vendég: minden hétre jut egy nap betegszabi. Ugyanis az állandó hányástól folyton álmos vagy. És egyszerűen képtelen vagy reggel kitápászkodni abból a mára már végtelenül meggyűlölt ágyadból. Hogy miért is gyűlölöd? Mert az utóbbi időben valami hihetetlenül kényelmetlennek érzed. A 14 hét alatt eddig egyszer sem sikerült eljutni bármilyen foglalkozásra. Se jóga, se torna, se szülésfelkészítő. Örülsz, hogy élsz.

Aztán eljön a várva várt kismamaaranykor: a második trimeszter. Most már szépen gömbölyödik az a pocak, tehát nem formátlannak, hanem végre valóban várandósnak látszol. Erőre kaptál, a hajad kétszer annyi, mint a terhesség előtt volt, és fényes is! Nem hánysz már. Álmos sem vagy annyira, hirtelen egy kicsit energikusabbnak érzed magad. Na persze, hol marad az energiaszinted a terhesség előttihez képest? Pontosan a béka segge alatt. Állandóan valami vérvétel-, vizelet-, EKG-, fogorvos- stb. időpontra kell menned. Szinte főállásban jársz orvoshoz, a munkahelyedre már csak úgy mellékesen esel be a szabad perceidben. De tök mindegy. Amióta tudják, hogy nemsokára elmész szülni, már úgyis leírtak mint járulékos veszteséget.

A terhesség előtti ruháidat bedobozoltad és elástad jó mélyre, hogy a puszta látványuktól is megszabadulj, annyira fáj értük a szíved. Helyette méregdrágán beszereztél egy kismamafarmert (spanyol inkvizíció), egy leggingset (legesleghűségesebb társad), néhány pólót és inget (hajóvitorla) meg egy csinosabb (mihez képest) ruhát arra az esetre, ha valaki a terhességed alatt merészelne házasodni, vagy valami egyéb jeles alkalmat megünnepelni, és venné a bátorságot, hogy meghívjon. Ehhez már csak azért is igen vakmerőnek kell lennie az illetőnek, mert te az utóbbi időben a legabszurdabb helyzetekben is képes vagy elsírni vagy elnevetni magad.

A minap is álltál sorban a kedvenc pékségednél, és valaki az orrod előtt vette meg az utolsó diós csigát. Annyira csalódott voltál, hogy gejzírként tört fel belőled a sírás. Szegény pultoslányt annyira sokkoltad a látvánnyal, hogy teljesen lefagyott és fülig pirult. A másik alkalommal a munkahelyeden az ebédlőhelyiségben elejtettél egy szalvétát, és amikor lehajoltál, hogy felvedd, a fenekeddel leverted az asztalról az egész ebédedet, ami végül rajtad kötött ki. Annyira hangosan nyerítve nevettél saját magadon, hogy még egy kis puki is kicsúszott. Na, szerencsére ezt senki nem hallotta attól a bizonyos nyerítve nevetéstől!

Jut eszembe puki: második trimeszter ide vagy oda, van, ami nem változik. Például az emésztésed. A terhesség kezdete óta egyszerűen nem tudsz rendszeresen WC-re menni. Ha egy héten egyszer összejön egy kiadós szarás, már összeteszed a két kezed a gyönyörűségtől. Cserébe állandóan eregetsz, mintha csak egy félig felfújt gumicsónak lennél, ami szomorúan tűri, hogy az egész napi önfeledt lubickolás után leeresztik a strandon. Elég szar ügy. Szó szerint.

Továbbra sem jutottál el sportolni, de most már tényleg összeszeded magad, és jövő héten tuti elmész vagy jógázni, vagy tornázni. Heti két alkalom is tökéletes lesz! Eddig 10 kilót híztál. Állítólag ez sok, de azt is mondják, hogy a harmadik trimeszter végén az ember már csak fogy. Na, majd akkor lemegy a felesleg! És különben is, ebből a 10 kilóból a jelentős súlyt a melled teszi ki, ami akkorára duzzadt, hogy az embered csak úgy hívja őket: az ikrek. Még el is nevezi a melleidet: a két Lotti. Nekik bezzeg van nevük! Nem úgy, mint a születendő gyermeketeknek, akiről végre kiderült, hogy kisfiú. Erre az opcióra egyáltalán nem voltál felkészülve (te mindig is lányos anyukának képzelted magad), úgyhogy neve egyelőre nincs, csak munkacíme: Mr. Vérszívó. A különböző tanfolyamokat már rég elengedted; a szülésről hallani sem akarsz egyelőre (hol van az még!), a masszázs meg elsősegélyizé meg ráér a baba születése után is. Akkor már biztosan sokkal könnyebb lesz minden, hiszen egy kisbaba semmi mást nem csinál egész nap, csak alszik.

A kismamafotózásról szó sem lehet! Ha ezt az állapotodat valaki meg merészeli örökíteni, azt sajnos meg kell ölnöd. És amilyen könnyű mostanában téged kihozni a sodrodból, ezt bizony a környezetedben mindenki el is hiszi.

Az ember minél jobban érzi magát, annál gyorsabban telik az idő. Persze ez a bizonyos jóllét a terhességben relatív fogalom. De kétségtelen, hogy míg az első trimeszter egy örökkévalóságnak tűnt, a második a maga könnyedségével és energikusságával nagyjából olyan volt, mintha egy keddi napra esett volna az egész. Huss, elillant egy pillanat leforgása alatt.

Aztán megérkezik az örökkévalóság a négyzeten: a harmadik trimeszter. Csak közhelyek és trágár közhelyek jutnak az ember eszébe, amikor felidézi ezt az időszakot. Mostanra már 20 kilót szedtél fel, és hol van még a vége? Ha a védőnő nem állítana fel minden hónapban arra a nyomorult kínzóeszközre, amit mások mérlegnek neveznek, már rég fogalmad sem lenne, hogy hánynál tartasz. A kezed és a lábad elefántpatákra emlékeztet a vizesedéstől. Az arcod püffedt, mint egy idült alkoholistának. Ha belépsz valahova, akkor először a melled, aztán a hasad érkezik meg, és csak legvégül te.

Gyakorlatilag húsz másodpercenként pisilned kell. Éjszaka egyszerűen nem tudsz olyan pózban feküdni, hogy ne őrülnél meg, annyira kényelmetlen. Körbe kell párnáznod magad, mert a hasad elhúz minden irányba, de mire pont megtalálnád a tökéletes pózt, már megint menned kell pisilni, és amikor visszatérsz, kezdheted ezt a nyomorúságos elhelyezkedést elölről. Aztán ott van a gyomorsavprobléma is. Ezt büfögöd fel folyamatosan. Éjszaka pedig olyan, mintha tüzes vassal égetnék a gyomrodat és a nyelőcsövedet. Az egyetlen, ami ezt a kínt enyhíti, a folyamatos kekszrágcsálás. Ennek a folyamatos rágcsálásnak meg is van az eredménye: akkora vagy, mint egy ház. Semmi, de abszolút semmi nem jön rád, csak az az édes, drága, jó és puha leggings meg az embered pólói. De már azok is csak épphogy!

Folyamatosan elfáradsz, jóformán az is meghaladja a képességeidet, hogy reggel felkelj, lezuhanyozz és felöltözz. Összesen pár hét van még hátra ebből az áldott állapotból, de ha arra gondolsz, hogy ebben a testben akár csak további öt percet kell eltöltened, gyilkos indulataid lesznek. Arról már ne is beszéljünk, hogy annyira nagy a hasad, hogy hetek óta bárki, aki szembejön veled, csak arra kíváncsi, hogy mikor jön már a baba. Egyébként, ahogy közeledik a szülés várható ideje, gyakorlatilag minden reggel küldened kell egy körüzenetet a családi WhatsApp-csoportban a következő szöveggel: még egyben! A barátok pedig mindennap többször is Messengeren küldenek egy sokatmondó kérdőjelet, amitől gyakorlatilag a világból ki lehetne már kergetni téged.

Semmi másra nem tudsz gondolni, csak arra, hogy neked már minden mindegy, a gyerek a füleden keresztül is távozhat belőled. Csak legyen már VÉGE!

Gyakorlatilag egy 90 éves ember is önellátóbb, mint te, hiszen már a cipődet sem tudod egyedül felvenni, nemhogy bekötni!

Amikor véletlenül mégis sikerül egy kicsit aludnod, furcsa rémálmok gyötörnek. Mindig ugyanaz a két téma ismétlődik: vagy azt álmodod, hogy az embered már nem szeret és el akar hagyni, vagy pedig azt, hogy terhes vagy, de valami nem stimmel. Egyszer álmodban a terhesség előrehaladtával egyáltalán nem nő a hasad, máskor egy tojásnak adsz életet, vagy egy kecskének. Persze ezek után az álmok után felébredsz a saját izzadságtengeredben, ránézel az órára, és meglátod, hogy összesen másfél órát aludtál. Visszaaludni nyilván nem tudsz, mert még órákkal később is az álmod hatása alatt vagy, annyira valóságosnak tűnt.

Itt állsz a terhesség végén. Végzel egy kis számvetést. Mozogni egyszer sem jutottál el a kilenc hónap alatt, már csak abban bízhatsz, hogy maga a szülés egy jó kis kardioedzés lesz. Az eltervezett tanfolyamok közül egyre sem jutottál el, mert vagy hánytál, vagy puffadtál, vagy szédültél, vagy a fentieket próbáltad kiheverni, amikor épp (5 percig) egyik tünet sem állt fenn. A kismamafotózásnak még a gondolatától is rosszul vagy, tekintettel arra, hogy úgy nézel ki, mint egy Michelin-baba. Bár a minap láttál egy képet az Instán, amit az egyik terhes celeb rakott fel (25 ezer kedvelés!). Ezen a képen a hölgy egy rusztikus hangulatú, lábakon álló kádban fekszik. A kádban víz helyett valami fehér lötty úszik, a víz tetején megannyi virágszirom lebeg. A női testből pedig semmi nem látszik, csak épphogy a köldöke bukkan fel a víz felszínén. Illetve a tökéletesre sminkelt arca. Haja, akár egy zuhatag, úgy torkollik lágyan bele a hófehér vízbe. A feje tetején pedig egy tavaszt idéző virágkoszorú díszeleg. Ezt a koncepciót akár még te is meg tudod valósítani anélkül, hogy kiderülne; egy bálnatest ringatózik a vízfelszín alatt. Ugyan a ti kádatok nem lábakon áll, és már egy hónapja is nehézkesen másztál bele, hogy lezuhanyozz, de ezek azok az apró és bosszantó részletkérdések, amikkel egyszerűen nem vagy hajlandó foglalkozni.

Hátha ez még összejöhet! Ha már a babaváró bulid is totális kudarcba fulladt! Megvolt a tökéletes meghívó, a barátnőid nagy izgalommal várták, kék dekoráció, kék sütik és mindenféle finomságok. Erre te két órával az esemény előtt kórházba kerültél, mert kimentél pisilni, és némi vér kíséretében távozott a nyákdugó. Amiről nyilvánvalóan fogalmad sem volt, hogy mi az. Te csak a vért láttad, bepánikoltál (teljesen jogosan), és bementél a kórházba. Ott aztán megnyugtattak, hogy ez teljesen normális. Minden a maga idejében történik, lehet szépen hazamenni és tovább várakozni. De addigra a bulinak már befellegzett.

Úgyhogy te most itt állsz a harmadik trimeszter legvégén 35 darab kék muffinnal, számtalan kék héliumos lufival és egyéb csecse kis dekorációval, és arra vársz, hogy történjen már valami. Valami, amitől vissza lehet térni ahhoz a végtelen és felhőtlen boldogsághoz, amit annak a bizonyos műanyag rudacskának a lepisilése után éreztél.

Nem marad más hátra, mint hogy eltervezd: te mégis milyen anya leszel.