A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Beneath This Mask (Beneath #1), 2014

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy-trilógia 1–3., 2017–2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Mr. Mount bűnös élete, 1–3., 2018–2019

Kísértés 1–3., 2019–2020

Bűn-sorozat 1–3., 2020–2021

Legenda-sorozat 1–3., 2021

Magnolia tánca 1–2., 2021–2022

Forge-sorozat 1–3., 2022

Copyright © 2014 by Meghan March LLC

All rights reserved.

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-03-7

A KÖNYVRŐL

A légierő pilótája voltam. Az apám a kongresszus tagja. Sikeres vállalkozást vezetek. Ilyen paraméterekkel mindig könnyű volt lenyűgöznöm a nőket.

Amíg nem találkoztam Vele.

Eleinte nem akartam semmit ettől a szexi, tetovált nőtől, de muszáj többet tudnom róla, mert valahányszor meglátom, hatalmasat dobban a szívem.

Rejtélyes. Megfejthetetlen. Kihívás.

Márpedig én rá fogok jönni a titkára…, és akkor az enyém lesz. Ha törik, ha szakad, meg fogom tudni, mi rejtőzik az álarc mögött.

Köszönöm, hogy olvasod! Remélem, neked is akkora örömöd telik benne, amekkora örömem nekem volt a könyv írásában. New Orleans számomra nagyon különleges hely, egyik látogatásom adta az ihletet számos könyvemhez. Gyere, induljunk! Ne ijedj meg, ha az utazás kissé szilajra sikerül.

1. FEJEZET

Charlotte

Amikor leléptem a tanúk pódiumáról, úgy éreztem, mintha felaprítottak és kibeleztek volna a nyilvánosság előtt. Nem bírtam az apám kék szemébe nézni. Nem bírtam elviselni a tekintetet, amely minden tükörből visszanézett rám. Inkább a sötétkék, csíkos Armani öltönyének ujja alól kilátszó gyémánt mandzsettagombjára koncentráltam, ami mintha pimaszul kacsingatott volna a bírósági terem lámpafényében. Az apám ott feszített, mint egy ezredes, akit körülvettek az ezerdolláros órabérű ügyvédek. Nem mintha meg tudták volna menteni. A bíró arcára kiült az undor, és árulkodott a még meg nem hozott döntéséről. Átslisszoltam a hintázó faajtók között, és az anyámra néztem, aki higgadtan ült a kedvenc Chanel kosztümében, keresztbe tett lábbal és összefont karral. Lisette Agoston tökéletes példája volt a férje mellett kiálló feleségnek. Azt várta, hogy mellé üljek. Izzadó tenyérrel és kavargó gyomorral álltam fel a mellette lévő székből, hogy tanúskodjak, és végigszenvedjem a keresztkérdések áradatát. Nem ment. Már nem tudtam visszaülni, és naivan tovább támogatni az apámat. Így hát továbbsétáltam. Nem néztem rá a tátott szájú riporterekre vagy a megvetően fintorgó áldozatokra. Kinyitottam a nehéz, faragott faajtót, és vettem egy mély levegőt.

Végeztem.

Elegem volt belőlük.

Elegem volt abból az életből.

Az egész egy aprólékosan kigondolt tündérmese volt, én pedig túl ostoba és hiszékeny voltam ahhoz, hogy átlássak rajta. Végeztem. Szégyen öntött el, és eszembe jutottak az egyik ügyvéd szavai.

Milyen érzés rájönni, hogy mások kihasználásának köszönheti a kiváltságos életét?

A tiltakozás már nem tudta megelőzni a mélyre ható szavakat. Azon pedig végképp nem tudott változtatni, hogy az ügyvédnek igaza volt. Az életemet keményen dolgozó emberek megtakarításai finanszírozták. Bernie Madoffnak lenne mit tanulnia Alistair Agostontól. Apám ugyanis kifejlesztett egy sokkal komplexebb és hatásosabb módszert, amivel pikk-pakk eltüntetett százhuszonötmilliárd dollárt. Senki sem tudta, hogy hová került a pénz. Apám nem vallott be semmit, ennek ellenére biztos lehetett abban, hogy az élete hátralévő részét rács mögött tölti.

A keresztkérdések után a segédügyész azt szerette volna, hogy csatlakozzak apámhoz, mármint a rács mögött. Ha bűncselekmény lenne, hogy képes voltam megbízni az apámban, akkor igaza lett volna.

Sietve elhagytam a bíróságot, kerülgetve a mikrofonokat és a kamerákat.

Charlotte, tudta, hogy…

Hol van a pénz, Charlotte?

Önt is vádolják, Charlotte? Ön kért vádalkut?

Addig soroztak kérdésekkel, amíg be nem csaptam a rám váró taxi ajtaját.

– A 60. és 3. utca sarkán tegyen ki, legyen szíves! – A tervem egyszerű volt: kiszállok egypár épületre az otthonomtól, és észrevétlenül besunnyogok az alkalmazottak bejáratán. Csakhogy túl felismerhető volt a világos vörösesszőke hajam. Amint elhagyom ezt a várost, be kell festenem, gondoltam. Magamhoz szorítottam a táskámat, amelyben a jövőm lapult egy Atlantába szóló, egyirányú repülőjegy formájában. Nem voltam büszke rá, hogy életemben először fogok turistaosztályon utazni. Kontyba fogtam a hajam, és felvettem egy óriási napszemüveget és egy sálat, majd ekképp némileg álcázva magam, kifizettem a taxit, és kiszálltam a kocsiból.

Az alkalmazotti lift felsiklott az ötvenedik emeleten lévő luxuslakáshoz. Remegő kézzel bepötyögtem a bejutáshoz szükséges kódot. Belöktem az ajtót, és beléptem a családom hatalmas, ultramodern manhattani otthonába. Amikor meghozzák az ítéletet, az állam tulajdona lesz, számos, bár a teljes vagyon fényében elenyésző egyéb ingósággal és ingatlannal együtt, amit az FBI apám nevén megtalált és lefoglalt. Hogy a szökésemet finanszírozzam, beváltottam a húszezer dolláros csekket, amit annak idején, amikor elsőáldozó voltam, az alkalomra nekem ajándékozott Bibliába helyezve kaptam a szüleimtől. Próbáltam nem rágódni a helyzet iróniáján.

Az egyetlen táskám, melyet vinni akartam, már tele volt, de egy ismeretlen nem tudta volna megmondani, hogy kivettem-e bármit a gardróbomból. A sok dizájnerruha érintetlenül lógott a fogasokról. A Manolo és Louboutin cipők a polcokon porosodtak. Nem volt helyük a jövőmben. Soha többé nem öltök magamra kosztümöt, és nem sétálok be az Agoston Investmentsbe vagy bármely más megbízható, neves cég irodájába. Nem jelentkezem üzleti tanulmányokra a Whartonba. Naivan úgy képzeltem, hogy apám vétkeiért vezekelhetek, ha karitatív munkát végzek, és valami jóra használom a diplomámat. De hiába kilincseltem két hónapig, sehol nem álltak szóba velem. Nem kellettem senkinek, és nem is csodálom. A nevem már elég, hogy bizalmatlansággal tekintsenek rám.

Az utolsó visszautasítás után meghoztam a döntésemet. Sosem fogom a saját javamra fordítani a diplomámat. Soha. Nem érdemeltem meg. Lehet, hogy magam szereztem, de hogyan használhatnám bűntudat nélkül? Ez a döntés egy másik észrevétellel együtt érkezett: nem volt jövőm ebben a városban. Itt mindenki gyanakodva néz rám. Elkezdtem megtervezni a szökésem.

Levettem a fekete Saint Laurent gyapjúblézeremet és a V nyakú ruhámat, és a helyükre akasztottam őket. Felvettem egy szűk fekete farmert, egy American Apparel ujjatlant és egy kapucnis pulcsit, meg a fekete Converse cipőmet. Ez volt az új énem. Az az én, aki soha többé nem teszi be ide a lábát. Miután felöltöztem, a gardróbban hagytam a telefonomat, a vállamra dobtam egy fekete edzőtáskát, és a konyhán át a szolgálati kijárathoz indultam. Más ajtón és más emberként távoztam, mint ahogy jöttem.

Juanita, a házvezetőnőnk, aki születésemtől fogva része volt az életemnek, elállta az utamat. Hunyorogva végigmért, és megrázta a fejét.

– Hova mész, hmm?

– El innen – bármennyire is el akartam neki mondani, hogy hova készülök, nem tehettem.

Gyengéden magához ölelt. Lisette Agoston sosem ölelgetett, és rosszul lett volna, ha látja, hogy a személyzettel ölelkezem. Ahhoz képest, hogy egy vízvezeték-szerelő lánya volt, viszonylag gyorsan lett elitista sznob.

– Ez elől nem menekülhetsz, drágám.

Hátraléptem, és a kedves, barna tekintetébe néztem.

– Tudom, de megpróbálhatom.

Kihúztam a zsebemből egy borítékot, és felé nyújtottam.

– El tudnád juttatni az anyámhoz?

Búskomoran elmosolyodott. Még egyszer a karjaiba vetettem magam, megcsókoltam az arcát, és visszapislogtam a könnyeimet.

– Köszönöm… Köszönök mindent!

Hátralépett, és megfogta az arcomat.

– Charlotte, attól még, hogy az apád lánya vagy, nem vagy olyan, mint ő.

Bólintottam, mert tudtam, hogy az utolsó percig kiállt volna a véleménye mellett, de most nem volt igaza. Az apám lánya voltam. Arra neveltek, hogy a nyomdokaiba lépjek. Ha képes volt ilyen borzalmakra, akkor én vajon mire volnék képes? Még egyszer megcsókoltam Juanita arcát, aztán kimentem az ajtón, magam mögött hagyva az életet, amit addig éltem.

2. FEJEZET

Simon

Egy évvel később

New Orleans, Louisiana

– A seggedre akarod varratni Mandy nevét? Ennél rosszabb ötlettel elő sem állhattál volna, és ez nagy szó.

Valami fémes zörgést hallottam, és hideg fuvallat csapott meg, ahogy követtem Nate-et és Dereket a Voodoo Inkbe. Azt reméltem, hogy le tudom beszélni a nagy tervéről. Nemcsak én lennék a legrosszabb vőfély a világon, de Mandy ki is nyírna. Biztos voltam benne, hogy rajtam fog csattanni az ostor.

Rajzok és festmények borították a fekete falakat. Apró, csillogó pöttyök táncoltak a plafonra festett fehér, piros és fekete spirálban. Olyan volt, mint egymillió csillag egy apokaliptikus égbolton. Hidegrázós hely volt, de jó hírű.

– Imádni fogja – motyogta Derek részegen. Megvontam a vállamat, és abban reménykedtem, hogy az ittassága miatt hazazavarják.

Egy apró termetű, szűk farmert és fehér felsőt viselő nő lépett ki a pult mögül. A haja dús fürtökben omlott a hátára. A fekete tincseket néhol vörösek és lilák választották el egymástól. A vállától a csuklójáig tele volt tetoválásokkal. Ezek közt voltak szavak, fekete ábrák és színes rajzok. Felmért minket. Elképzeltem magunkat az ő szemszögéből: három, a sztriptíztáncosnők buzgó rohamának köszönhetően kigombolt inget és farmert viselő pasi. Valószínűleg nagy rohadékoknak tűnhetünk, és az egyikünk a seggére akar egy tetoválást. Ja, óriási rohadékoknak.

– Miben segíthetek? – félrehajtotta a fejét, ahogy végignézte, amint Derek az egyik székbe borul. Kirántottam belőle, és kiegyenesítettem.

– Egy tetoválást akarok. Ide – mondta, és a segge jobb oldalára csapott. – A menyasszonyom nevét.

A nő ekkor a másik oldalra döntötte a fejét.

– Ezt miért találod jó ötletnek? – kérdezte.

– Imádni fogja a csajom!

Összepréselte az ajkát.

– Kétlem. Legénybúcsú? – kérdezte, és felém fordult.

Bólintottam. A torkomon akadtak a szavak. Felnyársalt a kék tekintetével. Még sosem láttam hasonlót. Az arca finom vonású volt, magas járomcsonttal és egy kissé pisze orral. A sötét és színes haja kontrasztban állt a halvány, sápadt bőrével. A haja, a szeme és a tetoválások kombinációja bódítóbb volt, mint a több tucat ital, amit felhajtottam az est folyamán. Ez a nő… Szöges ellentéte volt a karót nyelt és manikűrözött hölgyeknek, akiket a szüleim próbáltak rám aggatni. Egyszerűen… Nem tudtam olyan kifejezéssel előállni, ami ne hangzott volna hülyén.

– Attól tartok, nem tudunk segíteni. Benne van a szabályzatunkban, hogy nem tetoválunk baromságokat részeg emberekre.

– Na… Ne már! – morgott Derek.

– Egy sarokra vagytok a Bourbontól. Biztos rengeteg részeg embert tetováltok – erősködött Nate.

Egy táblára mutatott a falon. Ha Louisianában, New Orleansban jársz:1. Először a tetkó. 2. Csak utána a pia!

– Ezt komolyan vesszük. Gyere vissza holnap, miután kihánytad magad. Ha akkor is szeretnéd a seggedre tetováltatni a leendő feleséged nevét, Delilah vagy Con szívesen megcsinálja. Szép estét! – az ajtó felé bólintott. El lettünk küldve.

Derek nyafogott, de követte Nate-et, aki kivezette az utcára. A pepita linóleumpadlóba gyökerezett a lábam. Még az alkohol okozta tompaságban is élénken jött a gondolat: meg kell tudnom a nevét.

– Hogy hívnak? – kérdeztem.

Rám nézett, és már fordult is el. Nem. Nem mehet el, amíg meg nem tudom a nevét. Lehet, hogy a pia miatt, de átnyúltam a pulton, és megfogtam a csuklóját. Megállt.

– Valami gond van, Lee?

Egy magas, nyakig tetovált, kopott Jimi Hendrix-es pólót viselő férfi lépett elő a hátsó szobából. Megállt Lee mellett, átkarolta, és magához húzta. Annyira birtokló volt ez a mozdulat, hogy még részegen is megértettem. Elengedtem a csuklóját.

– Nincs gond. Csak szerettem volna megtudni a nevét.

Felvonta az egyik szemöldökét. A sok tinta alatt még mindig ugyanaz a punk srác volt, akit kirúgtak az iskolából, mert füvezett a tornatanár irodájában. Ha jól emlékszem, katonai iskolában kötött ki utána. Constantine Leahy. Hát, baszki!

– Nincs semmi gond, Con. Már megy is. – Ismét elküldött. Pocsékul éreztem magam tőle.

Con rám pillantott, de a tekintete semmit sem árult el. Lenézett az alkaromon lévő tetoválásra.

– Veteránoknak ingyen felfrissítjük a tetoválásait. Nyugodtan gyere vissza máskor, de ha lehet, piálás előtt – a táblára bólintott. Néztem, ahogy fogja a nő derekát. Túl természetes volt ahhoz, hogy színjáték legyen. Tökéletes párnak tűntek. Tetoválások és lázadó szellem.

– Köszönöm, észben tartom.

Megfordultam, és kimentem az ajtón. Győzködtem magam, hogy ennek így kellett történnie. Hogy nem nekem való. De azok a szemek…

3. FEJEZET

Charlie

– Tényleg muszáj volt tuskónak lenned? – kérdeztem Cont, a főnökömet, barátomat és alkalmi szexpartneremet.

– Egyértelműen fel akart szedni, és haza akart vinni.

– Talán én is akartam.

A megállapodásunk teljesen nyitott volt. Az egyetlen szabály: ha valamelyikünk valaki mással volt, csinálnia kellett egy nemibetegség-tesztet, mielőtt újra összefeküdtünk. Ez a szabály inkább csak Conra vonatkozott. Nekem még nem volt szükségem tesztre, de Con rendszeresen ment haza más nőkkel. Nem éreztem féltékenységet. Arra használtam Cont, hogy közel érezzem magamat valakihez. Sokat segített, hogy fenomenális volt az ágyban. Amióta elhagytam New Yorkot, ő volt az egyetlen férfi, akivel bármilyen szexuális kapcsolatom volt. Próbáltam a lehető legkevesebbet gondolni New Yorkra. Elvégre, már nem volt az otthonom. Több napon át eszembe sem jutott. Sokszor játszottam ezt a játékot: meddig bírom nosztalgiázás nélkül? Egyre jobb voltam benne. Sokat segített a szex, a pia és a tetoválások. Bár a szexszel eléggé el voltam maradva. Már két hónapja, hogy utoljára lefeküdtem Connal.

– Na persze! Nem mondhatnám, hogy az eseted volt a fickó.

– Tényleg? – az ajtóra mutattam. – Ugyanazt a pasit láttuk? Mert ő minden nő esete volt.

Magas termet, széles váll, sötét, kócos haj, borosta és világosbarna, ragyogó szempár. A katonai tetoválás az izmos karján szintén elég dögös volt.

– Kissé jófiú típus, Lee. Hidd el! Amúgy meg, nem kéne elmenned ismeretlen férfiakkal. Azt hittem, hogy okosabb vagy ennél.

Lehunytam a szemem. Tudtam, hogy igaza volt. Kötelességemnek éreztem, hogy a lehető legkevesebbet hazudjak, így hát hagytam, hogy az emberek azt gondoljanak a múltamról, amit csak akarnak. Con azt feltételezte, hogy egy bántalmazó párkapcsolatból menekültem. Néha azt kívántam, bárcsak erről lett volna szó, aztán seggbe akartam rúgni magam, amiért önsajnálatba merülve képes lennék azt gondolni, hogy a helyzetem rosszabb, mint egy bántalmazott nőé. Különben sem érdemeltem sajnálatot. Még magamtól sem.

Az órára néztem.

– Leléphetek? Holnap korán kezdek.

Félresimította az arcomba lógó tincseimet.

– Túl keményen dolgozol. Jó lenne, ha… – elhalkult, amikor félrenéztem. Már rengetegszer lefolytattuk ezt a beszélgetést. – Na jó, szedd össze a kutyádat, és menj csak, Lee!

Con volt az egyetlen, aki Leenek hívott. Az vallotta, hogy túl szexi vagyok ahhoz, hogy férfinéven szólítson. Abból adódóan, hogy milyen múltat képzelt el nekem, feketén kaptam a fizetésem, és sosem kért személyit. Felőlem annak hívhatott, aminek csak akart.

Elvigyorodtam.

– Kösz, főnök!

Füttyentettem egyet, mire befogta a fülét.

– Ezt muszáj volt?

– Ezt azért kaptad, amiért elhajtottad az udvarlómat.

Con a szemét forgatta, ahogy a kutyám előkullogott a hátsó szobából. A pult fölé dugta a fejét. Majdnem egy méter volt a marmagassága. Huck és én ugyanazon a napon érkeztünk New Orleansba, egy év különbséggel. Nekem legalábbis ezt mondták. A harmadik Cresent Cityben töltött napomon találkoztam vele. Ő volt a New Orleans-i Menhely legújabb védence, én pedig a legújabb önkéntese. Amint megláttam a tizenöt kilós, medvebocs külsejű kiskutyát, egyből beleszerettem, és kikönyörögtem Harrietnél, aki a főbérlőm és tiszteletbeli nagymamám, hogy hadd vigyem haza. Beleegyezett. Amikor megtudtam, hogy a Mississippi folyón érkezett egy deszkából és gumikból összeeszkábált csónakon, rájöttem, hogy ő ez én Huckleberry Finnem. Egy év elteltével a hetvenkilós Huck és én elválaszthatatlanná váltunk. Sejtésem szerint dán dog és angol masztiff keverék, hisz más párosítás nehezen hozna létre egy ilyen szörnyeteget. Ő volt az én babám, védelmezőm, és pótolhatatlan tagja lett az új „családomnak”.

Az állatmenhelyen sajnos már nem fért bele az időmbe a további önkénteskedés, mert túl sokat dolgoztam.

Con megcsapta a fenekem, mire Huck morogni kezdett.

– Csitt, kutya! A kanapémon alszol – mondta Con, és megvakarta Huck állát. Eltűnődtem, hogy meglenne-e még a keze, ha Huck nem ismerte volna.

– Na, tűnés! Holnap találkozunk – mondta, és gyengéden megcsókolta a homlokomat.

Lekaptam a táskámat az asztalról, és a hátsó ajtóhoz indultam. Leszedtem a láncot a biciklimről, és Huckra adtam a pórázát. Ezt a méltatlanságot a törvény és a járókelők miatt hajlandó volt elviselni. A péntek esti tömeget figyelembe véve, úgy döntöttem, hogy sétálok. A Bourbon és a St. Louis sarkán ott volt Jimmy, a kedvenc hot dog árusom. Amikor meglátott, elvigyorodott, és integetni kezdett a villájával.

– A szokásosat, Ms. Charlie?

– Igen, uram. Egy hot dog jól megtömve mindennel, és egy sima.

Az egyik hot dogot becsomagolva, a másikat pedig becsomagolatlanul adta a kezembe. Huck mellettem ült, és a száját nyaldosta. Tudta, mi következik. Két falatban legyűrte.

Megráztam a fejem.

– Egy nap majd megtanulod kiélvezni a kajád… Szép estét! Holnap találkozunk – mondtam Jimmynek.

– Megbeszéltük. Számítok rá!

Továbbtoltam a biciklim, a részeg bulizó járókelők tömege megnyílt előttem, mint a Vörös-tenger. Ez szinte mindig így volt, amikor Huckkal voltam. Senki sem zaklatott minket.

Egy fél mérfölddel később előhalásztam a kulcsomat, és kinyitottam a vékony vaskaput, ami mögött a titkos, kerti oázisom rejtőzött. Na jó, Harriet titkos oázisa volt, de hagyta, hogy használjam. Bezártam magam mögött a kaput, és levettem Huckról a pórázt, ő pedig a kedvenc füves részéhez ballagott. Miután elvégezte dolgát, felmentünk a csigalépcsőn, ami az ötven négyzetméteres lakásomhoz vezetett. Sötét parketta borította a padlót, volt egy konyhának nevezhető helyiség és egy apró fürdőszoba. A plafont mindenhol apró csillagok díszítették. Kicsi volt, de az enyém. Vagyis, Harrieté, de kiadta nekem. Harriet volt az én „tündérkeresztanyám”. Az egyetemen megismert őrült legjobb barátnőm nagymamája volt. Anyám könyörgött, hogy ne barátkozzak vele, mert tetoválásai vannak, és ami még szörnyűbb, demokrata szavazó. Lena Zwiers inkább volt szocialista, mint demokrata, de ezt nem mondtam el az anyámnak. Lena amúgy egyetem után a békefenntartókhoz ment, most pedig Madagaszkáron élt. Fantasztikus barátnő volt, még ha távol is élt, és kikönyörögte Harrietnél, hogy hadd vegyem ki a lakását. Így hát, amikor először megjelentem az ajtajában, fekete hajjal, ami még mindig bűzlött az olcsó festéktől, tárt karokkal fogadott. Tisztességes lakbért fizettem, és Harriet nem úgy bánt velem, mint egy bérlővel. Ravasz üzletasszony volt, akinek több boltja is volt a negyedben. Utazással és festéssel szerette tölteni az idejét. Az üzletvezetői szerepet megbízható alkalmazottaknak adta, akik közül az egyik beleegyezett abba, hogy felvegyen, annak ellenére, hogy Harriet volt a főbérlőm. Ezért kezdtem másnap korán a Dirty Dogban, egy vintage ruha- és ajándékboltban. Az órára néztem, és felsóhajtottam. Egy újabb este, messze túl kevés alvással.

Lemostam a fekete szemceruzát, bekrémeztem az arcomat, és összekuporodtam az ágyamban. Az ágyból megvakartam Huckot, aki a szőnyegen heverészett. A másik kezemmel végigsimítottam az éjjeli égbolt fényében homályosan látszó tintát a bőrömön. Minden vonallal egy lépéssel távolabb kerültem az egykori életemtől. A tetoválásaim már nem csak álcaként szolgáltak: azt mutatták, hogy sosem fogok visszatérni. Jelölések voltak, amelyekkel, ha akartam sem tudtam volna újra beilleszkedni a régi életembe. Az életbe, amitől inkább elmenekültem, mint hogy szembenézzek vele az apám lányaként. Inkább, mint hogy az FBI folyamatos áskálódása közben kiderüljön, annak ellenére, hogy a bíróságon az igazat mondtam, mégis vétkesnek tartanak az apám bűnei miatt. Beismerem, hogy gyávaság volt elmenekülni, de megadtam magamnak a jövő esélyét. Egy olyan jövőét, amiben nem figyelik minden mozdulatomat. Minden tetoválás tudatos lépés volt efelé a jövő felé. Lángra lobbantottam az anyám elleni lázadás lappangó kis szikráját. Lehámoztam magamról a manírt, eltávolodtam a tökéletes, jó házból való úrilánytól, akivé neveltek, és elkezdtem megismerni az igazi énem. Csak az kellett hozzá, hogy huszonkét év után végre kinyissam a szemem.

4. FEJEZET

Simon

Szombat délután négy óra volt, amikor belöktem a Voodoo Ink ajtaját. A reggelemet azzal töltöttem, hogy szánalmasan, másnaposan próbáltam magamhoz térni, de volt egy gondolat, ami nem hagyott nyugodni. Nem hittem el, hogy az a lány tényleg olyan gyönyörű, mint ahogy emlékeztem. Akkor sörön, tequilán és még mindenféle pián keresztül láttam a világot. Eluralkodott rajtam a kíváncsiság. Meg kellett tudnom.

Mint ahogy tegnap este, most is csilingelt az ajtó feletti csengettyű, ahogy beléptem a hűvös szalonba. Elhagyatott volt, és józan szemmel is kísérteties. Az ajtón a tábla elárulta, hogy nemrég nyitottak ki, és hogy nyitva lesznek hajnali kettőig. Nem értettem, hogy a részeg vendégekre vonatkozó szabályuk mellett miért volt értelme ilyen sokáig nyitva tartaniuk. Mindegy, nem az én üzletem, nem az én gondom. Egy állig érő rózsaszín hajú, narancs és rózsaszín pöttyös, 50-es évek stílusában szabott ruhát viselő nő ült a pult mögött.

Lee sehol sem volt.

És igen, még a látogatásunkat követő két kocsma után is emlékeztem a nevére.

– Szia, miben segíthetek?

Körülnéztem, de nem láttam senki mást. Egy próbát megér. Lepillantottam a kissé megkopott tetoválásomra. Akár értelmet is adhatnék a látogatásnak, gondoltam.

– Con említette, hogy veteránoknak ingyen javítotok tetoválásokat – kitartottam a karom, és megmutattam a régi, szigony és horgony tetoválást, amit akkor varrattam magamra, amikor végeztem a Haditengerészeti Akadémián.

A nő kinyitott egy naptárt, majd felém nyújtotta narancssárgára festett körmű kezét.

– Delilah vagyok, és szívesen megcsinálom neked. Köszönjük, hogy a hazát szolgálod!

Megráztam a kezét, és követtem őt egy kis szobába, ahol félrehúzta a függönyt.

– Most csak én vagyok itt, úgyhogy lehet, hogy néha fel kell majd állnom, de jókor jöttél, mert általában csak később kezdenek el beszivárogni az emberek.

Majdnem megkérdeztem, hogy hol van Lee, de inkább mégsem szóltam.

A hallgatásomra Delilah rám hunyorgott.

– Nehogy azt hidd, hogy nem verlek meg, ha megpróbálsz rám mozdulni. Nem a férfiakat szeretem.

A komoly arckifejezésétől vissza kellett tartanom egy mosolyt.

– Megértettem, hölgyem.

Nekilátott a munkának.

Egy órával később valóban nagyon elégedett voltam a feljavított tetoválásommal. Jobban nézett ki, mint amikor készült. Elbeszélgettem Delilah-val, és lerajzolt nekem még egy tetoválást, amit már régóta szerettem volna, de valamiért sosem csináltattam meg. Egy emlék volt. Olyan dátumok listája, amiket álmomból felkeltve is tudtam, és az elhunyt bajtársaim hívójelei. Egyszerű írás. Semmi extra. Már ideje volt. Épp a pólómat vettem le, hogy a lapockámra tehesse az indigót, amikor valami kopogást hallottam a linóleumpadlón. Aztán meghallottam az ő hangját.

– Bocs, hogy késtem! Huck elkezdett kergetni egy lovas kocsit, és lerántott a bringáról. Kéne az elsősegélydoboz.

Delilah felpattant, én pedig ott maradtam.

– Ó, édesem, a térded! És a kezed! Jaj, menj, mosd le, én addig tartom a frontot. Épp tetoválok – mondta Delilah, majd suttogva folytatta. – Ha a pasikat szeretném… Te jó ég…!

Valaki felhorkant.

– Ezt annyiszor mondod! Nem lehet, hogy biszex vagy?

A beszélgetés elhalkult, a kopogó járás pedig egy óriási kutya formájában testesült meg az ajtóban. A fekete és barna szőre rövid és sűrű volt. Nagy, barna szemekkel bámult rám.

– Huck! Gyere ide! Hess onnan!

Lee hangja füstös, szexi alt volt.

Bepillantott a szobába, majd gyorsan elhátrált.

– Bocsánat… Te vagy az.

Elvigyorodtam. Tehát nem csak egy névtelen vendég vagyok. Ezt jó tudni.

– Te pedig te vagy. Lee, igaz?

Lassan bólintott.

– Charlie. Csak Con hív Leenek.

Kinyújtottam a kezem.

– Simon.

A kezemért nyúlt, de megláttam a horzsolást a tenyerén, és megfordítottam a kezét.

– Ezt meg kéne mosnod.

Összeráncolta az orrát.

– Tudom, de nagyon fog fájni, amikor ráöntöm azt a csípős izét. Próbálok felkészülni rá – lenézett a kutyára, aki azonnal közénk állt. – Huckot pedig el kell vinnem a hátsó szobába. Nem szeretem, amikor kint mászkál. A frászt hozza a vendégekre.

– Mivel akkora, mint egy póni, ez nem meglepő.

A kutya közelről figyelt, ahogy fogtam a gazdája kezét.

– Nem fog darabokra tépni, amiért hozzád érek?

Rámosolygott a szőrös óriásra.

– Csak ha úgy látja, hogy veszélyt jelentesz. Ha ismerne, nem lenne ilyen feszült. De én sem ismerlek, úgyhogy nem foglak bemutatni a kutyámnak. Akár pszichopata is lehetnél – mondta, és felmért. Ekkor vettem észre, hogy félmeztelen vagyok. A tetoválásomat tanulmányozta, utána a mellkasomat, aztán a kockáimra vándorolt a tekintete, majd végül újra a szemembe nézett. Ha tudnék bármit is a nőkről, azt gondolnám, hogy érdeklődését fejezte ki.

Elengedtem a kezét, és kifordítottam a karom. – Visszajöttem a javításért, Delilah pedig rajzolt nekem még valamit.

– Remek munkát végez, biztos vagyok benne, hogy elégedett leszel.

Charlie vett egy mély levegőt, majd lassan kifújta.

– Jobb, ha megyek, és ellátom a sebeimet. Gyere, Huck!

Megfordult, a kutya pedig szorosan követte.

Megkaptam a választ.

Pont olyan gyönyörű volt, mint ahogy emlékeztem.

5. FEJEZET

Charlie

Beléptem a fürdőszobába, és kivettem a csap alól a jókora elsősegélydobozt. Nem hazudtam a pasinak. Simonnak. Tényleg nem akartam magamra locsolni azt a szart. Tudtam, hogy rohadtul fog fájni, Juanita pedig nem lesz itt, hogy fújja a csípő sebeket, mint gyerekkoromban. Baszki! Két nap egymás után. Nem tudtam kiverni a fejemből Juanitát. Hiányzott. Gyakori könyvtári látogatásokkal próbáltam nyomon követni az életét. Az ottani internethasználatomat legalább nem lehetett visszavezetni hozzám. Mivel a könyvtár nem volt állatbarát, és Huckot szinte mindenhová magammal vittem, nem tudtam folyamatosan követni a Juanita életével kapcsolatos fejleményeket. Úgy hat hónapja Huck jelenléte megmentett valami szörnyűségtől, és azóta mindig velem van. Nélküle lehet, hogy… Kirázott a hideg. Visszaemlékeztem, ahogy az arcom a téglafalnak csapódott, mert egy seggfej nekinyomott a falnak a NOLA City Bark nevű kutyasétáltató park mosdójában.

Huck és én aznap zárásig maradtunk, és indulás előtt beszaladtam a mosdóba. Megbántam, hogy nem kötöttem meg Huckot, mert amikor kiléptem, a park másik oldalán szaglászott. Mielőtt kinyithattam volna a szám, nekilöktek a téglafalnak. Annyira ledermedtem a sokktól, hogy időbe telt, mire egyáltalán elkezdtem védekezni. Kellemetlen szag csapott meg, ahogy gonosz kezek végigtapogatták a testemet, és leszakították a ruháimat. Nem értettem a motyogását. Csak a szívem dobogását hallottam. Ellöktem magam a faltól, felsértve a tenyerem. Nem tudom, hogy mit kiáltottam, de Huck vicsorgó, morgó ugatást hallatva rohant felénk. A férfi meghátrált, majd a kerítés felé futott, és átugrotta, mielőtt utolérhette volna őt a félmázsás, nagyon dühös kutya. Zihálva térdre rogytam. Huck rövid ideig még ugatott, majd visszasietett hozzám, hogy megvédjen potenciális újabb veszélyektől. Korábban is megmutatta hűségét, de aznap… Vettem egy mély levegőt, és elhessegettem az emléket, hálásan, amiért csak egy meleg helyzetre kellett visszaemlékeznem, nem pedig valami sokkal rosszabbra.

Kerestem valami vidámabb gondolatot. Juanita… A lányával és a vejével élt New Jersey-ben. Otthon maradt, háztartásbeli nagymama volt. Örültem, hogy végre sok időt tölthet a családjával. A közösségimédia-oldala tele volt képekkel az unokáiról. Mindig eszembe juttatták a gyerekkoromat. Ő vitt kirándulni, amikor vidéken voltunk, és úszni, amikor Hamptonsban jártunk. Kulcsszerepet játszott a legkedvesebb emlékeimben. Nyeltem egyet. Egyelőre jobb volt így. Úgy gondoltam, az a legcélszerűbb, ha várok egypár évet, mielőtt felveszem vele a kapcsolatot.

A másik ember, akit próbáltam nyomon követni, az anyám volt. Nem mintha sokat lehetett volna tudni róla. Gyakorlatilag bujdosott, de nem volt olyan sikeres benne, mint én. Visszaköltözött a szüleihez. Ezt biztosan nagy csapásként élte meg. Úgy tűnt, hogy a jómódú barátai mind hátat fordítottak neki. Nem csoda, hisz a legtöbbjük rengeteg pénzt fektetett az apám csaló üzleteibe. Ugyan könnyebben átvészelték a dolgot, mint azok, akik minden megtakarításukat elveszítették, de emiatt nem voltak boldogabbak. A cikkek alapján az apám még mindig nem mondott egy mukkot sem arról, hogy hová tűnt a pénz. Többszörös életfogytiglanra ítélték. Úgysem fog beszélni, ha nem származik belőle haszna. Aztán ott voltak azok a cikkek, amiket nagy ívben kerültem. Ezek az én hollétemről spekuláltak. A legnépszerűbb feltételezés az volt, hogy Svájcban élek az apám piszkos pénzéből. Akárhányszor találkoztam egy ilyen cikkel, vettem egy mély levegőt, és arra gondoltam, hogy nem találgatnának, ha tudnák, hol vagyok. Aztán visszamentem a Voodoo Inkbe, és varrattam egy újabb tetkót. Még több kamuflázs. Egy újabb maszk, ami mögé elbújhatok. Az arcpiercingek világában még nem merültem el, de ez csak azon múlik, hogy milyen cikkekkel találkozom. Emellett dühös voltam magamra, amiért nem gondoltam a színes kontaktlencsékre. Túl felismerhető volt a szemem, de már késő. Csak még több kérdés merülne fel, ha hirtelen barna szemmel jelennék meg a munkahelyeimen. Kibújtam a fekete farmeromból, és kivakartam az apró kavicsokat a térdemből meg a tenyeremből. Miután megtapogattam a bőrömet egy száraz zsebkendővel, sziszegtem, ahogy a sebekre öntöttem a fertőtlenítőt.

– Baszki, ez nagyon fáj! – motyogtam.

Kinyílt az ajtó. Megdermedtem. Vajon Simon az, aki épp a tangás fenekemet lesi? Meglepő módon nem zavart a gondolat. A pasi ki volt gyúrva, és nem bántam volna, ha az ágyamba telepszik.

– Ez igen, Lee! Ezt már szeretem – mondta Con, és megfogta a seggemet. A vállam fölé hajolt. – Túl rég volt már. Haza akarlak vinni… Jaj, hát ez meg mi a fene?

Szembe fordított magával, és megragadta a kezem.

– Mi a frász történt? Bántott valaki? Csak nem…

– Nem! Ilyesmiről szó sincs.

Mindössze Con, Delilah és Yvonne „Yve” Santos, a főnököm a Dirty Dogban, tudott a kutyaparkos történetről. Harriet túl sokat aggódott volna. Ezen a négy emberen kívül nem volt kinek elmesélnem. Lehet, hogy ez szomorúan hangzik, de én döntöttem így. Jobban megszerettem őket, mint a családomat, és többet érdemeltek a féligazságoknál meg a hazugságoknál, amikkel etettem őket. Con aggódó, kék tekintetébe néztem.

– Huck úgy döntött, hogy megkerget egy lovas kocsit, és leestem a bicajomról.

Con a fürdőszobaajtó felé nézett, ahol Huck épp aludt.

– Rohadt kutya!

– Ja.

– Talán jobb, ha hazamész.

Földbe gyökerezett a lábam.

– Csak egypár horzsolás. Jól vagyok. Különben is, tudod, hogy szükségem van a pénzre.

– Csak mert makacs vagy, és nem hagyod, hogy megemeljem a fizetésedet. Akkor nem kéne ilyen sokat dolgoznod.

– Kurvának érezném magam… – ezt a beszélgetést már ezerszer lefolytattuk. Ha több fizetést adott volna, mint mielőtt lefeküdtünk, azt éreztem volna, hogy nem a munkámért fizet.

– Amint mondtam, makacs vagy – megcsapta a seggemet. – De tetszik ez a bugyi. Gyere át ma este. Mit szólsz?

Megmagyarázhatatlan módon eszembe jutott a másik szobában épp tetoválást varrató férfi.

– Hmm… nem tudom…, kérdezd meg később.

Bólintott, majd a sarokban lévő kicsi irodahelyiség felé indult. Lehet, hogy ránézésre csak egy kivarrt rosszfiúnak látszik, de nekem úgy tűnt, hogy remek üzletember.

Egy órával később Simon a pulthoz lépett, hogy fizessen az új tetoválásáért. Amíg ing nélkül ült Delilah előtt, sokszor pillantottam felé, és mindig reméltem, hogy észrevétlenül, de akárhányszor odanéztem, visszanézett rám. Közelebbről akartam látni az aranybarna szemét. Látni akartam, miként folynak egymásba az íriszén a zöld, arany, szürke és barna színek. Nem értettem, hogy mi vonzott benne annyira. Jóképű volt, igaz, de ebben nem volt egyedül. Ki volt gyúrva, de ez sem csak rá volt jellemző, hiszen Con is izmos. De Con csak kényelmet, megnyugvást nyújtott nekem az egy-egy éjszakán át tartó közelségével. Simonnal kapcsolatban viszont furdalt a kíváncsiság. Tudni akartam, milyen érzés lenne, ha végigsimítaná a vonalakat a bőrömön…, aztán végignyalná. Hogy tetszenének-e neki a kis meglepetések a ruhám alatt. Con még sosem látta őket, Delilah-t pedig titoktartásra eskettem, miután elfogadtam a kihívását. Amikor Simon megállt a pult előtt, fészkelődtem a széken, annyira nagy hatással volt rám ez a kis ábrándozás.

Egy ideig nem mondott semmit, csak tanulmányozott. Elővette a farzsebéből a pénztárcáját, és közben egy pillanatra sem törte meg a szemkontaktust.

– Kapsz szünetet?

A kérdése visszarántott a valóságba.

– Tessék?

A kopott, graffitis pultra tette a kezét, és közelebb hajolt.

– Vacsorázz velem! Ma este.

Kinyitottam a szám, hogy feleljek, de Con, aki úgy tűnt, mindig a legrosszabb pillanatban bukkan elő, kilépett a dolgozószobából, és mögém állt.

– Tanácsos úr, nem is tudtam, hogy visszatért! – Con hangjában volt valami, amit nem tudtam hova tenni. Nem féltékenység volt, hanem valami más… – Látom megújíttattad a halvány régi tetkót. Az ingyenes. Menj csak nyugodtan!

Rosszallón néztem Conra. Teljesen szokatlanul viselkedett. Általában nem túl illedelmes, de nem is szokta elhessegetni a vendégeket.

– Varrattam egy újat is. Megoldom Charlie-val, Constantine – mondta Simon, némi daccal a hangjában.

Egyértelművé vált, hogy van itt valami, amiről nem tudok. Aztán eszembe jutottak Con szavai. Tanácsos úr?

– Furcsa, hogy valaki, aki az apucija kongresszusi pozíciójáért kampányol, új tetkókat akar. Vagy talán más okból vagy itt? – kérdezte Con, majd átkarolt, és magához húzott.

Gyomron könyököltem, mire elengedett. Felé fordultam, és suttogva lecsesztem.

– Fejezd már be ezt a gyerekes versengést! Te is tudod, hogy ennek itt nincs helye.

– Lee… én csak…

– Csak mi?

Sóhajtott.

– Nem kéne kavarnod vele – közelebb hajolt, és a fülembe suttogott. – Tudom, hogy bujkálsz, és Simon Duchesne mellett ez nehéz feladattá válna.

A láng, ami addig bennem lobogott, megfagyott. Connak fogalma sem volt róla, hogy mennyire igaza van, de akkor sem volt szükségem a védelmére. Tudok vigyázni magamra.

A mellkasára tettem a kezem.

– Nincs gond. Megoldom, Con.

Egy ideig csak nézett, majd megfordult, és lelépett. Visszafordultam Simon Duchesne-hez. Tanácsos úr… Egy kongresszusi képviselő fia. Állítólagos kongresszusi jelölt. Olyan férfi, amilyet az anyám szeretett volna mellém, amikor még Charlotte Agoston voltam. Olyan férfi, aki nagy veszélyt jelenthet Charlie Stone anonimitására. Végiggondoltam, hogy milyen következményei lennének, ha vele látnának, és felismernének. El kéne hagynom New Orleanst, és ezt a szedett-vedett családot, amibe úgy beleszerettem. Nem érte meg a kockázatot.

– Sajnálom, nem tehetem.

– Con miatt? Együtt vagytok?

Simon Duchesne-nek semmi köze ahhoz, hogy kivel vagyok és kivel nem, mégis beavattam.

– Nem, nem erről van szó. Nem vagyunk együtt… úgy.

Tovább tanulmányozott.

– Akkor miért? Nem fogok úgy tenni, mintha nem vettem volna észre a pillantásaidat.

Lebuktam.

– Tetszetős látványt nyújtasz. De ez nem jelenti azt, hogy vacsoráznom kell veled.

– Rendben. Akkor nem fecsérlem tovább az időm. Mondd meg Delilah-nak, hogy tartsa meg a visszajárót – mondta, majd átnyújtott négy százdolláros bankót.

Megfordult, és elindult. Összeszorult a szívem. Mielőtt belekezdhettem volna a bánkódásba, visszafordult, és elővett valamit a zsebéből. Egy névjegykártya volt. A pultra tette.

– Ha meggondolnád magad, Charlie.