A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A. L. Jackson: Give Me a Reason (Redemption Hills #1), 2021

Fordította

FARKAS SYLVIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Nem engedlek-sorozat 1–3., 2019

Szívdöglesztők 1–3., 2020

Összhang 1–4., 2021–2022

Összetört szívek 1–3., 2022

Copyright © 2021. GIVE ME A REASON by A.L. Jackson

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Farkas Sylvia, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-83-2

1. FEJEZET

Trent

Majdnem tíz óra volt, amikor bekanyarodtam a motorommal a klub előtti zsúfolt parkolóba. Már rég besötétedett. Hatalmas fekete takaróként borult a kaliforniai kisváros, Redemption Hills fölé a sötétség, a kétszintes épület neonjai jelzőfényként izzottak, megvilágítva a bejárat közelében felsorakozott járműveket.

Megálltam, és betolattam a motorommal egy üres helyre. Levettem a gyújtást, kipöccintettem a bakancsom orrával a sztendert, és leszálltam.

A klub fényei és a zene lüktetése átszűrődött a vastag falakon.

Rágyújtottam, és a bejárat felé indultam. A parkolót borító apró kavicsok felsírtak a talpam alatt.

– Mr. Lawson! – hajtott fejet Kult.

Az ajtó közelében állók rám emelték a tekintetüket.

– Jó estét, Kult! – köszöntem vissza, miközben odaléptem mellé.

– Hogy van, uram?

– Még élek.

– Hál’ istennek! – mosolyodott el.

Kult kidobó volt, és már négy éve dolgozott nálam. Baszottul félelmetes fazon, és az utolsó leheletéig hűséges. De pont ilyennek kell lennie egy jó kidobónak, nem?

– Minden rendben? – kérdeztem, miközben eltapostam a cigim.

– Egyelőre igen, uram.

– Helyes! – válaszoltam, majd végignéztem a várakozó tömegen. Mintha mindenki engem bámult volna.

Apám mindig azt mondogatta, hogy a tiszteletet kivívni kell, nem pedig kiérdemelni. Meg kell szerezni, aztán meg kell tartani.

Ki nem állhattam a vén marhát, de ebben véletlenül igaza volt.

Mi sem bizonyította jobban, mint hogy mindenki hátrahőkölt, ahogy megmozdultam. Feszültek voltak, a félelem ott vibrált a tekintetükben.

Mintha érezték volna, ahogy a föld megremegett, amikor a motorommal közeledtem. Talán a levegő is megváltozott körülöttünk.

Szórakoztatott, hogy ennyire vágytak arra, amit a bejárat feletti kék neonfény ígért.

Feloldozásra.

Feloldozásra a bűneik alól, bármi legyen is az.

Feloldozásra a gondolataikért és tetteikért.

És természetesen azért, amit még aznap este fognak elkövetni.

Az érzéseikért is feloldozásra vágytak – kivéve persze a gyönyört.

Mégis tátott szájjal bámultak rám, úgy, mintha maga a gonosz jött volna el közéjük.

Lehet, hogy igazuk is volt.

– Telt ház van? – kérdeztem, mivel legalább húszan álldogáltak kint.

– Igen, uram, nagyjából kilenc óta.

– Nagyszerű!

– Nagyszerű bizony! – válaszolta vigyorogva Kult.

Helyeslőn biccentettem, majd beléptem a tompa fényekkel megvilágított klubba.

Zene bömbölt a hangfalakból, a basszus végigdübörgött a padlón – bemelegítve az egy óra múlva fellépő együttes előtt.

A feloldozást a luxus és a züllés kellemes keveredése hozta meg a vendégek számára. Vagyis az odabaszós, kemény zenekarok és a lehető legjobb italok, amit ebben az észak-karolinai kis hegyvidéki városkában kapni lehetett.

A bárba leginkább motorosok jártak, de egész Redemption Hills be-betért. Egy kis izgalomra és veszélyre vágytak, de úgy, hogy reggel azért bűntudat nélkül hazamehessenek.

Továbbmentem, egyenesen a klub gyomrába.

Ez a hely az enyém. A semmiből építettem, de a testvéreim segítségével.

Körbenéztem a hatalmas területen.

A barlangszerű plafonról lógó lámpák tompított fénnyel égtek. A hangulat elég feszültnek tűnt.

Az alsó szinten körbe bokszok voltak a falak mentén, keretet adva a középen található asztaloknak és kényelmes kanapéknak, valamint a színpadnak és az oldalsó táncparkettnek.

A felső szintre kerültek a billiárdasztalok és egy második bár. Félkörívesen nyúlt be az alsó szint fölé, nagyszerű rálátást biztosítva a színpadra.

A hosszú, matt fekete bárpult felé vettem az irányt, amely szinte az egész hátsó falat elfoglalta. A pult mögötti lebegőpolcok acélból és üvegből készültek, a rajtuk sorakozó italospalackokat kék neonfény világította meg hátulról.

Átkígyóztam a kanapékon összeborult párok és a láthatóan némi izgalomra vágyó suhancok között. Sage a pult mögött állt. Köszönésképpen biccentett, amikor észrevette, hogy felé tartok. Sötét tetoválásai mint nyughatatlan démonok borították a még náluk is feketébb bőrét. Maga a csávó is olyan fenyegető volt, mint a tetkói, kivéve a hatalmas vigyort, ami szétterült az arcán.

– Yo, Trent! Már épp ideje volt, hogy idetold a lusta segged! – köszönt rám szemtelen mosollyal, miközben már töltött is egy pohárkával a kedvenc italomból.

Leültem a bárszékre, ő pedig felém csúsztatta a pulton a poharat.

Sóhajtva elvettem, majd belekortyoltam a whiskybe, hogy csillapodjon a bennem feszülő idegesség. Pedig nagyon is ki akart törni.

– Csak nem akarsz panaszt tenni, mert késtem? – mordultam, felhúzva az egyik szemöldököm. A szarházi imád főnökösködni, de nem is csoda, figyelembe véve, hogy végül is tökéletesen elvezeti a klubot akkor is, ha nem vagyok itt.

Sage felnevetett. Csepegett a hangjából a szánalom.

– Már csak az kéne! Épp elég, hogy el kell takarítanom a sok szart utánad. Hová akarsz még terhelni?

– Ez azért van, mert csak benned bízom, senki másban – mondtam, feléje emelve a poharam.

– Ó, akkor nyugodtan lazsálhatok is – vágta rá kaján vigyorral.

– Még mit nem! Nélküled romokban lenne a kóceráj. Milyen egyébként a ma esténk?

Sage volt különben a klub ügyvezető igazgatója, csak baromira szerette a bártendert játszani. Így ugyanis benne volt a sűrűjében. Mindent látott és hallott, mindenről tudott. Beolvadt a tömegbe, és még az alkalmazottakat is szemmel tarthatta, akik így teljesen megnyíltak előtte, hiszen maguk közül valónak gondolták. Mindig ő volt az első, aki tudta, ha valami zűr volt készülőben. Végül, de nem utolsósorban, kurvára szeretett emberekkel lenni és beszélgetni, szóval még élvezte is.

– Minden rendben. A szállítmányok megjöttek, a könyvelés stimmel. A széfek tele, a kimutatások az asztalodon. A banda hátul várja, hogy kezdhessen. Mindenki bejött dolgozni, kivéve Lailát. Micsoda meglepetés, ugye? Erről jut eszembe, egy nő vár rád állásinterjú ügyben. Nem volt hajlandó elmenni, amíg nem találkozik veled. Csak mondom, hogy ne lepődj meg – magyarázta csillogó szemmel, miközben vigyorogva az egyik boksz felé intett.

ArraOdanéztem, egyenesen a szőke nőre, aki feszengve kortyolgatott egy kólát. Már messziről üvöltött róla, hogy nem ide való. Még a bárpultnál is éreztem, mennyire kellemetlenül érzi magát.

Összeráncoltam a szemöldököm, és visszafordultam Sage felé.

– Viccelsz, ugye? Ki engedte be?

Sage felnevetett, majd megvonta a vállát.

– Én – felelte tömören.

– Pedig nyilvánvaló, hogy nem való ide – sóhajtottam ingerülten.

Olyan volt, mint egy préda, akit egyenesen a vadállatok elé vetettek. Sebezhető, és mint aki arra vár, hogy széttépjék. Egy ilyen lánynak nincs keresnivalója a szörnyetegek között. A tény, hogy a farkam azonnal mocorogni kezdett a nadrágomban, amint megláttam, éppen elég bizonyíték volt erre.

– És állásinterjúra nem szoktak csak úgy beesni – tettem még hozzá, mintha Sage nem tudná.

– Ne hibáztass, haver! – tárta szét a karját Sage – A csinos csajszi beült a bokszba, és rendelt egy italt. Igaz, már három óta ücsörög ott, és nem volt hajlandó elmenni, amíg nem beszélhet valami vezetőféleséggel, mivel a főnök nem jelent meg a megbeszélt időpontban.

– A francba! – dörzsöltem meg az arcom. – Teljesen kiment a fejemből!

– Na, ne mondd! Tényleg? – kérdezte Sage gúnyosan.

– Igazán elintézhetted volna.

– Nos, odamentem, és kaptam egy lehengerlő mosolyt a hölgytől. Kérve kérlelt. Mit tesz ilyenkor egy úriember? És különben sem ez a dolgom.

Úriember?

Felálltam.

– Oké, akkor majd én megszabadulok tőle! – horkantam fel.

Megmarkoltam az italom, és a nő felé vettem az irányt. A csaj a tömeg irányába fordulva ült, és figyelt. Éreztem az idegességét, az ijedségét, az apró áramütéseket a levegőben. Feszült, vibráló hullámokban áradt felőle a riadt energia.

Vettem egy mély lélegzetet, majd feltettem a legközömbösebb arcomat, mert… basszus, prédát éreztem.

Csodás!

Sebezhető!

Inkább Kult kellene ide, odaküldhetném hozzá inkább őt, én meg fülemet-farkamat behúzva elsomfordálhatnék az ellenkező irányba. Ezt kellene tennem. Éreztem, hogy jobb volna minél nagyobb ívben elkerülni ezt a lányt. Tudtam jól, hogy jobb lenne nem belekeveredni semmibe.

Mert mit szoktam csinálni, amikor valami olyasmivel kerülök szembe, amit jobb lenne hagyni a fenébe? Beleállok. Már csak azért is!

Akárcsak most. Borzasztó erős késztetést éreztem, hogy közelebbről is szemügyre vegyem a csajt. Ezer éve nem éreztem már ilyet.

Bele akartam vájni a mocskos karmaimat ebbe a tiszta lélekbe. Talán elfeledtetné velem egy időre, hogy ki is vagyok valójában.

Ellenálltam?

Nem!

Vonzott. Húzott magához.

Közelebb mentem.

Nem hiszem, hogy valaha is láttam volna ilyen egyszerű, hétköznapi, de egyben ennyire észvesztően lenyűgöző nőt.

Az orra egy picit nagyobb volt a kelleténél, az arca meg talán élesebb metszésű és határozottabb vonalú, mint a hivatalos szépségideál. Sűrű, szőke hajzuhataga hatalmas hullámokban omlott le a vállán, kissé divatjamúlt fazonban. Szív alakú arca és apró, csókolni való, rózsaszín ajka volt. Annyira ártatlannak tűnt, hogy egy pillanatra eltűnődtem, lehetséges-e, hogy még nem tette magáévá senki.

Ráeszméltem, hogy mindezek összessége teszi őt számomra ennyire ellenállhatatlanná. A nyugodt, visszafogott szépség, aki a legkeményebb férfit is térdre kényszeríti.

Megérezte a jelenlétem, mint általában szokták. Megremegett a levegő, ahogy odaléptem. Felnézett. A tekintete, mint maga a november. Elmerültem benne. A zöld, a szürke, a sárga és a piros falevelek kaleidoszkópszerű kavalkádja. A szeme megcsillant a tompa fényben, és én beleborzongtam, egészen a farkamig.

A nő végigfuttatta rajtam a tekintetét nagyjából úgy, mintha egyből katalogizálta volna a benyomásait.

Mint például félelem.

Veszély.

Bizalmatlanság.

Jó kislány!

Csakhogy valami mást is éreztem a levegőben vibrálni. Szinte tapintható volt, bár a szemnek szinte észrevehetetlen.

Én mégis megláttam.

A libabőrt. Ahogy megremegett, és végigfutott rajta a hideg.

A kurva életbe!

Kihúzta magát. Megfeszült a válla, mintha bizony így védekezni tudna ellene. Felszegte a fejét, és magabiztosságot igyekezett mutatni, de engem inkább megmosolyogtatott.

A szám sarka gúnyos vigyorfélére húzódott.

Nocsak! Egy vad cicuska!

Leültem vele szemben. Igyekeztem lazára venni a figurát. Egyik karomat a háttámlára fektettem, a másik kezemmel az asztalra tett poharamat markolásztam.

Mielőtt megszólalhattam volna, már kérdezett is.

– Maga a tulaj? – érdeklődött fojtott, csábos hangon. A picsába!

– Igen – sziszegtem.

Felém nyújtotta a kezét.

– Helló! Eden Murphy vagyok. Hálás vagyok, hogy időt szakít rám!

Aha… nos, én nem örültem annyira, hogy találkoztunk, mert hirtelen olyan erős vágy ragadott magával, olyan kanos lettem, hogy alig bírtam magammal. Az a fajta késztetés, amikor majd’ kiugrasz a bőrödből, amikor remegsz, és már csak a félmaréknyi józan eszed kiabál veled fennhangon, hogy el a kezekkel, hagyd a francba! De a csaj édes illata eltelítette az orromat, és úgy hatott rám, akár a drog.

Beindult a hatodik érzékem.

Ugyanis egy olyan fickó számára, mint én, pont az ilyen édes nők jelentik a veszélyt. Ez kockázatos nekem. Sebezhetővé tesz.

Az apró kezét bámultam, nagyjából úgy, mintha egy támadásra kész vipera volna. De végül feléje bólintottam, és már nyitottam is a számat.

– Trent Lawson, és ne haragudjon, hogy pazaroltam az idejét, de nem keresünk most pincérnőket – mondtam gyorsan, és már fel is álltam.

– Öhm… várjon… Hogy? – szólalt meg értetlenül.

Éreztem a zavarát, a csalódottságát, a megsebzett energiáját, ahogy körülöttem kavargott. Magával ragadott. Belém vájt, mint a karmok, és… ott marasztalt.

– De a hirdetésben kimondottan az állt, hogy pincérnőt keres, és nekem volt is ma háromra időpontom. Rendelkezem a megfelelő végzettségekkel, és tapasztalatom is van. Kávézóban és bárban is dolgoztam már az iskola mellett – hallottam magam mögül.

– Ahogy mindenki, drága – vetettem oda, de meg sem fordultam. Nem tudtam volna ellenállni ennek a csodálatos tekintetű lányak. Szinte hallottam, ahogy dübörög a szíve.

– Kérem, legalább beszéljen velem! – esdekelt, miközben visszaindultam a bárpulthoz. – Kvalifikált jelentkező vagyok, gyors, és… és egész életemben táncoltam – hallottam pánikkal teli hangját.

Azonnal feléje pördültem, és még láttam, ahogy megremeg, és hatalmasat nyel, mintha igyekezett volna visszanyelni, amit mondott.

Felhördültem. Komolyan gondolja?

Visszaültem a bokszba. Fogalmam sem volt, mit is akar tőlem, de beteges módon még tetszett is az egész.

– Nos, meséljen nekem erről a táncolásról, kisaranyom! Mit táncolt egész életében?

Összerezzent. Remegett.

– Kiskorom óta balettozom. Most én tanítok gyerekeket – bökte ki.

– Balettra? – kérdeztem vissza, durván felhördülve.

– Igen. Mutassak egy-két figurát? – kérdezte kihívón, ahogy rám emelte a tekintetét.

Kirobbant belőlem a röhögés.

Belekortyoltam az italomba, majd az ajkamba harapva hátradőltem, és alaposan szemügyre vettem.

– Inkább arra lennék kíváncsi, hogy magácska szerint mi köze van a balettnak a pincérkedéshez? Úgy néz ki ez a klub, mint valami sztriptízbár?

– Nem, én csak… csak azt gondoltam, hogy talán… – magyarázkodott félszegen.

Alaposan végigmértem. Már ami látszott belőle így, az asztalnál ülve. A csajszi babakék inget viselt, nyakig begombolva, arra blézert vett fel, vagyis inkább úgy nézett ki, mintha banktisztviselői állásra jelentkezne, nem pedig pincérnőnek.

Kurva jó nő volt, de egyáltalán nem illett ide, hiába igyekezett az ellenkezőjéről meggyőzni.

Nos, ugyan táncosnők nem voltak a klubomban, de a pincérnők nem voltak szende szüzek. Jól be tudták indítani a vendégek fantáziáját. Érinthetetlenek voltak, de kellették magukat rendesen.

Ez az angyali tünemény itt velem szemben egyáltalán nem illett közéjük. Ismét felnevettem. Kegyetlenül, borotvaéles hangon.

– Cicuskám! Csak óvatosan! Miket nem mond! Finoman szólva sem tudom pincérnőként elképzelni.

Elvörösödött durva szavaim hallatán.

– És ez mit jelent egészen pontosan?

Felálltam, az asztalra tapasztottam a tenyerem, majd belehajoltam az arcába.

Azonnal megcsapott az energiája. Éreztem őt.

Félelem és bizalmatlanság.

De volt más is: erős, kegyetlenül félelmetes vonzalom.

A fülébe suttogtam a szavakat.

– Ez egészen pontosan azt jelenti, hogy élve falnák fel a férfiak.

Például én.

Végigfutott a hátán a hideg. Éreztem.

Reagált rám, méghozzá minden porcikájával.

Erőnek erejével hátráltam el. Csábított a gondolat, hogy végignyaljam a nyakát.

Ó, kurvára belekóstoltam volna!

Kissé hátrébb húzódtam, mert szinte biztos voltam benne, hogy azonnal kicsusszan a bokszból, és úgy elinal, hogy vissza sem néz.

De nem.

Ez a csaj nem futamodott meg.

Felszegte a fejét, és harciasan rám nézett,

– Messze nem vagyok olyan törékeny, mint amilyennek gondol!

Belélegeztem mézédes illatát. Kényszeredetten igyekeztem jó fiúként viselkedni, hiszen ez volt minden vágyam.

– Higgye el édesem, szívességet teszek azzal, hogy elutasítom. Az ilyen lányok nem valók ilyen helyekre, mint ez. Menjen haza, és zárja magára az ajtót, mielőtt még megbánhatná, hogy az enyémen belépett.

– Maga mindig ilyen lenézően bánik a nőkkel?

Vágy és megvetés áradt a pórusaiból.

Ezúttal végigsimítottam az orrom hegyével a füle mentén.

– Csak azokkal, akik így néznek ki, mint te – suttogtam a fülébe.

Ellöktem magam, és már fordultam is, hogy otthagyjam végre, amikor ledermedtem.

Mintha villámcsapás ért volna. Átcikázott a testemen, megremegtem, pedig csak megmarkolta a csuklómat.

Lihegett. Talán ő is érezte, amit én.

– Nekem munkára van szükségem, Mr. Lawson, nem pedig arra, hogy vigyázzon rám! – sziszegte a fogai között.

2. FEJEZET

Eden

Égett a tenyerem, amivel megmarkoltam a csuklóját. Mintha áramütés ért volna. A forróság végigkúszott a karomon, és szétterült a mellkasomban. Olyan hatalmasat dobbant tőle a szívem, hogy azt hittem, menten kiugrik a helyéről. Zavarodottság, káosz és mohó vágy kavargott bennem. Nem is értettem, hogy volt képes ilyen érzéseket kelteni bennem ez az idegen fickó.

Már amikor beléptem a klubba, tudtam, hogy veszélyes terepre tévedtem. Tudtam, hogy egyenesen a ragadozók ketrecébe táncoltam be.

Igaza volt a pasinak, élve falnának fel. Nem vagyok közéjük való. Nem illek ide.

De nem maradt más választásom. Nem akartam, nem is vágytam erre, tudtam, hogy teljesen kifordulok önmagamból, de muszáj volt.

Mindenki életében eljön az a pillanat, amikor összeszorítja a fogát, és áldozatot hoz a szeretteiért. Az a pillanat, amikor kilépsz a komfortzónádból, mert tudod, hogy csak így segíthetsz azokon, akik mindennél fontosabbak. Megteszek minden tőlem telhetőt, még akkor is, ha minden igyekezetem csak egy csepp a tengerben. Az apámért akkor is megteszem. Megéri.

Még erősebben szorítottam a férfi csuklóját, aki olyan tekintettel bámult rám, hogy biztos lehettem benne, hamarosan megbánom, hogy volt merszem hozzáérni.

Kétségtelen, hogy így lesz.

Legyűrtem az aggodalmam, a félelmem és a büszkeségem. Igyekeztem bátornak látszani.

– Kérem!

Csodásan formás, sötét szemöldöke felfutott a homlokára. Hitetlenkedve mért végig.

– Szóval a táncosnak munka kell!

Megpróbált felingerelni. Éreztem a hanglejtésén. Csalit vetett elém.

Miért mondtam el neki? De ha az ember kétségbe van esve, mindenre képes.

– Igen.

– És miben ügyes… a táncoláson kívül? – kérdezte kaján vigyorral.

Végigfutott a hideg a hátamon, de ugyanakkor összeugrott a gyomrom is, és olyan fura érzések éledtek fel bennem, amelyekről egyelőre nem voltam hajlandó tudomást venni. Olyan volt, mintha hirtelen minden idegszálam csillagszóróként kezdett volna szikrázni.

– Mint már említettem, évekig pincérkedtem. Gyorsan tanulok. Maga majd biztos megtanít mindenre, amit tudnom kell – vetettem oda harapósan.

Égnek állt minden szőrszál a tarkómon. Ez a férfi olyan érzéseket váltott ki belőlem, amiket pontosan meghatározni sem tudtam volna. Egyszerre vonzott és taszított. Undorodtam tőle, és kívántam.

Dehát alig öt perce ismertem meg!

Nem jó jel, őszintén szólva. A józan eszem azt diktálta, azonnal tűnjek el onnan. De nem tettem.

Lawson ismét felnevetett. Ugyanazt a sátáni kacajt hallatta, mint az előbb.

Hátrébb húzódott ugyan, nekem mégis olyan érzésem támadt, mintha most készülne lecsapni. Nem tudom, hogy csinálta. Talán az tette őt ragadozóvá, ahogy azon a szűk helyen mozgott. Mint a támadásra kész, hatalmas vad. Vagy egy félelmetes lidérc, aki árnyékot vet rám.

Az aurájából áradt a forró elektromosság. Képtelen voltam ellenállni neki.

A haja fekete, mint a holló tolla. Oldalt kinyírt, felül hosszabb. A szeme pedig parázsló, szürke hamu.

Minden porcikámat vonzotta.

Karcsú, magas, láthatóan kisportolt, inas, izmos teste volt. Nem volt olyan nagydarab, mint a kidobók, mégis félelmetesebbnek tűnt.

A ruhája alól kilátszó bőrét tetoválások fedték. A bőrdzseki alól ráfutottak a kézfejére, a pólója nyakától egészen a torkáig és a füle mögé. És csak állt és bámult. Feledhetetlen, különleges metszésű arca volt. Ijesztő, de félelmetesen gyönyörű.

Nem tudom, találkoztam-e valaha olyan férfival, akiben ilyen hatalmas energia feszült volna. Felvillanyozott. Szó szerint.

Csábító, parázsló sötétség.

Az érzékszerveim fel akartak robbanni…

Egyedül az ajka tűnt puhának. Csókolni való, telt ajka volt. De ahogy elnéztem, állandóan gúnyos mosoly játszott rajta.

Éreztem, minden porcikámban éreztem, hogy egy igaz rosszfiúval állok szemben. És mégis esdekelve álltam előtte, reménykedve, hogy megesik rajtam a szíve.

– Bármit megteszek – mondtam, de hiba volt. Azonnal gúnyos mosolyra húzódott a szája.

– Aha! Amint látom, szeret a tűzzel játszani, kiscica!

– Nem. Egyáltalán nem – válaszoltam, hiszen ez az igazság. Tényleg nem.

Nem akartam bajba kerülni, pedig Lawson tálcán kínálta a lehetőséget. Nekem csak munka kell, semmi egyéb.

Az sem érdekelt, hogy összeugrott tőle a gyomrom, és az sem, hogy remegett a kezem. Nem számított, hogy valami olyasmit keltett bennem életre, ami már nagyon régóta mélyen szunnyadt bennem.

Ismét végigmért, méghozzá jó alaposan.

Vizsgálgatott.

Tervezgetett…

– Jól van. Kövessen! – szólt hirtelen, majd sarkon fordult, és minden további nélkül eliramodott.

Mintha arcon ütöttek volna. Alig bírtam utánaloholni.

– Hová megyünk? – kérdeztem, de nem válaszolt.

Úgy vált előtte ketté a tömeg, mintha érezték volna, hogy közeledik.

Izgatott várakozás. Felszabadult gátlások.

Az emberek teljesen elengedték magukat, míg várták a bandát.

Úgy néztem körül, mintha valami fogódzót keresnék. Egy tutajt vagy farönköt, amely megmenthet a viharos, háborgó tenger legközepén.

Felfigyeltem a bárpultosra. Ő engedte meg, hogy tábort verjek a bokszban. Kedves volt velem, de most önelégülten vigyorgott rám. Mintha azt mondta volna, hogy ezt megszívtad!

De nem igazán tudtam eldönteni, hogy ez nekem szólt-e, vagy Lawsonnak. A bár túlsó vége felé tartott, majd befordult balra, egy szűkebb folyosóra. A falon egy tábla jelezte, hogy belépni tilos.

A mellkasomhoz szorítottam a táskám, miközben igyekeztem gyorsan utolérni, de a magas sarkúm minduntalan megcsúszott a padlón.

Nagyszerű!

Csak lejáratom magam.

Egy másodperccel később hirtelen megállt, majd belökött egy jobbra található ajtót. Kitárta előttem, és várakozón rám nézett.

Lihegve lecövekeltem, alig bírtam lépést tartani a levegőben vibráló, elszabadult energiával.

Ez a gyönyörű férfi még mindig a félhomályban állva, felvont szemöldökkel bámult rám.

– Nohát, Eden Murphy, mi az, ami ennyire motiválja? A pénz, vagy hogy borsot törhet apuci orra alá? – szegezte nekem a kérdést kihívóan.

Parázsló tekintetében felizzott a tűz. Hű, a mindenit! Majdnem elküldtem a jó büdös francba! Igen, az apám miatt voltam ott, de nem azért, mert idegesíteni akartam, hanem mert próbáltam megmenteni.

Szorult helyzetbe került, én pedig bármit megtettem volna, hogy segíthessek annak az embernek, aki oly sok áldozatot hozott értem. Aki bármit megtett értem. Vigyázott rám, óvott, felnevelt, szeretett.

Ezúttal rajtam volt a sor, én tehettem neki szívességet. De nem hinném, hogy magyarázkodnom kellene ennek a férfinak, még akkor sem, ha ilyen rohadt jól néz ki.

Igyekeztem lenyelni a haragom és az ingerültségem, mielőtt szóra nyitottam a szám.

– Nos, mondtam, hogy szükségem van a munkára, így a kérdésére a válasz eléggé egyértelmű kell legyen.

– Én meg azt mondtam, hogy nem a klubba való. Rengeteg munkalehetőség van a városban is.

Elöntött a fájdalom. Naná, hogy ez a fickó nem érti. Hisz úszik a pénzben!

– Ó, valóban? – nyöszörögtem.

Szúrós tekintetét az enyémbe fúrta, majd lefelé haladva lassan szemügyre vett, mintha meztelenül álltam volna előtte. Szemrevételezte a remegő számat, az ugyancsak remegő, táskámat markoló kezemet, majd haladt tovább lefelé, le a lábamra, onnan a magas sarkúmra, majd visszafelé.

Kirázott a hideg ettől a gátlástalanságtól, még a gyomrom is felfordult, egyszerre remegtem bele az undorba és a gyönyörbe. Lawson tekintete parázslott, amikor végül ismét a szemembe nézett.

– Elővigyázatosabbnak gondoltam volna. – Úgy mondta, mintha bűn lenne.

– Nem tud megijeszteni! – sziszegtem, mintha képes lennék a szavakkal védőbástyát vonni magam köré.

Lawson hirtelen kinyújtotta a karját, és végigsimított az ujjai hegyével a lüktető nyaki ütőeremen.

Még vadabbul kezdett verni, miközben kirázott a hideg, és majdnem összecsuklott a lábam.

Oldalra döntötte a fejét, úgy figyelt.

– Tényleg? – kérdezte lazán.

Köpni-nyelni nem tudtam. Sem lélegezni. Megráztam a fejem, hogy kiszakadjak a bűvöletből.

– Tud nekem munkát adni, vagy sem? Nincs időm játszadozni, Mr. Lawson!

Gúnyos mosolyra húzódott a szája, majd kitárta előttem az ajtót, és befelé tessékelt.

– Csak magácska után!

Összeszorítottam a fogam, és olyan magabiztossággal léptem be, amennyit hirtelen összebírtam magamban kapirgálni. Nem is volt nehéz. Talán törékenynek és érzékenynek tűntem, nem igazán e világra valónak. Naivnak. Pedig nem kímélt az élet. A tragédiák, amiket megéltem, megedzettek, és elég szívfájdalomban volt már részem, így tudtam jól, mikor kell a sarkamra állni és véghez vinni, amit elterveztem.

Például, most.

Az íróasztala előtti székre mutatott.

Igyekeztem nem fintorogni, de képtelen voltam nem körbebámulni az irodában, ami jóval nagyobb volt, mint amire számítottam. Mindent szemrevételeztem. A hatalmas, tömör faasztalt, a fekete bőrszéket, de ami igazán elkápráztatott, az az üvegvitrin volt.

Tele volt ereklyékkel, kincsekkel és a letűnt korok emlékeivel. Fegyverekkel. Kardokkal. Hatalmasat nyeltem, amikor megláttam egy-két rozsdás, ősi kínzóeszközt. Mintha nagy becsben tartott díjak lettek volna.

Kelletlenül mocorogni kezdtem.

Minden arra utalt, hogy egy szadistával van dolgom.

Elszorult a torkom, és alig kaptam levegőt.

Lawson hirtelen ott állt mellettem, fölém hajolt, és végigsimított az arcomon, miközben a fülembe suttogott.

– Még elfuthatsz, kiscica. Ígérem, nem megyek utánad.

Lenyeltem az előítéleteimet, amelyek azt suttogták a lelkem mélyén, hogy hiba volt idejönnöm, mert akkora bajba sodrom magam, amilyet elképzelni sem tudok. A józan eszem is azt suttogta, hogy azonnal álljak fel, és meneküljek, amíg tehetem.

De az elszántságom erősebb volt. Nem hátrálhatok meg!

– Mint mondtam, szükségem van erre a munkára – ismételtem határozottan.

Nem mozdult mellőlem. Túlságosan sokáig álldogált ott, de végül egy hatalmas sóhaj kíséretében megkerülte az asztalt, és lehuppant a bőrülésre. Kihúzott egy fiókot, előkotort belőle egy nagy paksamétát, és felém lökte.

– Először mindenkinek alá kell írnia egy titoktartási megállapodást.

Azta! Ez meglepett!

Ki tudja, mi minden történik a klubban! Minden roppant gyanús volt körülötte. A vészjósló megjelenése nem lehetett véletlen. Ki tudja, milyen piszkos ügyekben van benne!

Megremegett a gyomrom.

Tényleg ezt akarom?

Hanyatt dőlt, könyökét a karfára támasztotta, a fejét pedig az ujjaira. Valamikor levette a dzsekijét, én észre sem vettem, mintha kiesett volna némi idő. Teljesen elvette az eszemet ez a helyzet.

Ott ült, fenségesen, mint egy gonosz uralkodó. A tetovált karja is romlottságról árulkodott. A tekintete, akár a sötét vákuum, mely a mélyen megbújó bűnöket rejti.

Azt hiszem, ez volt az a pillanat, amikor eszembe jutottak apám szavai. Amikor arról beszélt, hogy egyszer mindenkinek szembe kell néznie a kísértéssel, és csak rajtunk áll, hogy megadjuk neki magunkat, vagy hátat fordítunk, de irányítani senki sem tudja.

Biztos bolond vagyok, de úgy döntöttem, hogy én azért is megpróbálom.

Felszegtem az állam, és egyenesen a szemébe néztem.

– Semmi törvénybe ütköző dologra nem vagyok hajlandó! – jelentettem ki.

– Aggodalomra semmi ok, cicus! – válaszolta gúnyos mosollyal. – Ennél valami sokkal izgalmasabb jutott az eszembe!

Ez most komoly? Valami sokkal izgalmasabbat tartogat a számomra?

Összeszorítottam a fogam, és tovább dörzsölgettem az utolsó lábost a hatalmas, ipari mosogatónál. Nemrég még halmokban álltak benne az edények. Nagyon igyekeztem nem sírni. Életemben nem sértettek meg ennyire.

Hiszen mondtam, hogy rendelkezem a megfelelő képesítéssel!

Jó, lehet, hogy soha életemben nem kevertem még koktélokat, de azt igenis tudom, hogyan kell az emberekkel bánni. Nagyon is jól tudom. Egész életemben másokról gondoskodtam.

Ahelyett, hogy visszahívott volna tréningre, egyszerűen a kezembe nyomott egy rohadt kötényt, és beküldött a konyhára úgy, ahogy voltam, miniszoknyában és magas sarkúban.

A barom!

Dübörgött a talpam alatt a padló a hangos zenétől, én pedig remegtem a bennem feszülő, észszerűtlenül hatalmas dühtől. Vagy nem is volt annyira észszerűtlen?

Szándékosan megsértett. Megalázott. Azt akarta, hogy szégyelljem magam azért, amit csinálok. De úgy döntöttem, nem teszem meg neki ezt a szívességet, és ezért maradtam. Viszont nem hinném, hogy még visszajövök.

Az órámra néztem. Hajnali két óra. Hétkor az igazi munkahelyemen kell lennem. Jesszusom! Totál zombi leszek! Ráadásul egy ideges, elégedetlen, elgyötört zombi.

Bár nem bántam volna, ha egyáltalán nem alszom, csak kerestem volna egy kis pénzt!

De ez?

Letöröltem a kicsorduló könnyem.

Bassza meg! Nem láthatja, hogy sírok! Hiszen pont ezt akarja, nem? Lekicsinyelni.

Csak átmeneti megoldást akartam. Reméltem, hogy jóra fordulnak a dolgok, de tudnom kellett volna, hogy nem érdemes ilyen helyen próbálkozni.

Talán ez az egész egy jel. Ocsmány köntösbe bújtatott megváltás.

Nem vagyok ide való. Nem is akarok az lenni.

Mindnyájan dönthetünk arról, hogy miképpen szeretnénk élni, és természetesen az én döntésem nem az, hogy ilyen körülmények között, így éljem az életem.

Ezt mi sem bizonyította jobban, mint a tarkómon felágaskodó szőrszálak, és a levegőben érezhető, megváltozott energia. Vagy az, ahogyan a testem reagált. A gyomrom ugrott egy szaltót, ahogy az intenzív, sűrű aura szinte rám borult hátulról. Mintha láncra vert volna.

– Na mi van, kiscica? – kérdezte bizalmasan, rekedt hangon.

– Miben segíthetek, uram? – szűrtem a fogaim között, mint valami inzultust.

– Vége a műszaknak. Majd Tom befejezi itt a munkát.

Igyekeztem higgadtan lélegezni, és feltettem a legszebb műmosolyom, de valószínűleg úgy néztem ki, mint egy bolond, ahogy szélsebesen feléje fordultam.

– Nagyszerű! – mondtam, majd el akartam menni mellette, de megragadta a karomat.

Elöntött a forróság. Először a karom lobbant lángra, majd onnan átterjedt az ereimbe. Mi a franc történik velem?

Ledermedtem, és alig mertem ránézni. De aztán egészen a homlokomig futott a szemöldököm, amikor egy zárt borítékot nyújtott felém. Egy meglehetősen vastag borítékot.

Remegő kézzel, tétovázva fogadtam el.

– Mi ez?

– A részed a ma esti borravalókból.

Teljesen összezavarodtam, és ez meg is látszott rajtam.

– Tessék?

– A felszolgálók és a bártenderek megosztják a többi alkalmazottal a borravalójuk egy részét. A te munkád is kell ahhoz, hogy ők végezni tudják a saját munkájukat. Nálunk ez a szokás.

Meglepetten pislogtam. Még mindig fogta a karomat.

– Köszönöm! – suttogtam halkan.

Közelebb hajolt hozzám. Az aurája teljesen rátelepedett az enyémre.

– Még ne köszönj semmit, kiscica! – suttogta rekedten, alig pár centire az arcomtól, majd hirtelen megfordult, és a lengőajtó felé indult.

– Holnap este kilenckor várlak! – vetette oda, de hátra sem nézett.

Esküszöm, éreztem, hogy megremeg alattam a föld.

Kíváncsian belekukkantottam a borítékba, és majd’ megállt a szívem. Legalább háromszáz dollár volt benne.

Ó, te jó ég!

A mellkasomra szorítottam a kezem, és még lélegezni is alig tudtam hirtelen. Teljesen lebénultam.

Egymásnak feszült bennem a menekülési vágy és az a bizonyos hang, amely azt suttogta, maradjak.

Miután levettem a kötényt, és besétáltam az öltözőbe a táskámért, még mindig szédültem a fejemben kavargó gondolatoktól. Vajon végre szerencsém lesz, vagy éppen most készülök fejest ugrani a pokol legmélyebb bugyrába?

3. FEJEZET

Trent

Nyögdécselve temettem az arcom a párnámba, amikor a Richter-skála szerinti nyolcas erősségű rengés rázta meg a matracom.

– Apa! Apa! Apa! Kelj fel! Gyere gyorsan! – ugrált a fiam a matracon, közvetlenül mellettem, mintha valami katasztrófa lenne készülőben. – Nem késhetünk el! Ma van az első tanítási nap. Ne kezdjek késéssel! Ugye, apu, az nem lehet? – kiabálta.

Szorosan öleltem a párnám, és igyekeztem az agyamat belengő köddel megbirkózni. Ilyen a kimerültség. Mert hát, valljuk meg, háromórányi alvás nem elég.

De a fiam az, aki miatt ezt az egészet csinálom.

Akit szeretek.

Akiért felelős vagyok.

És akiért mindent megteszek.

– Ugye, apu? – kiabált ugrálva.

A párnába nyöszörögtem, majd végre rávettem magam, hogy megforduljak, és kinyissam a szemem.

A kisfiam ott ugrált előttem. Csupa energia, mosoly és szeretet. Ragyogott, mint a nap.

Gage. A fiam.

Az egyetlen, aki képes volt a kráternyi nagyságú lyukat betapasztani a kővé vált szívemen.

Aki beragyogta az életem. Az egyetlen jó a mindennapjaimban.

Vigyáztam is rá, ahogy csak tudtam.

Már felöltözött. Farmer, rövid ujjú ing és a kockás Vans cipője volt rajta. Nagyon menő kiscsávónak nézett ki, de hát az is volt.

Viszont a nyaka és a karja tele volt tollfirkával.

Mi a francot jelentsen ez?

Felültem, beletúrtam a hajamba, és hunyorogva szemügyre vettem.

– Mi az, kishaver? – kérdeztem, a firkálások felé intve.

Büszkén felém nyújtotta a karját – talán túlságosan is büszkén.

– Na, mit gondolsz? Tetszik? Most pont úgy nézek ki, mint te! – mondta, hatalmas szemeket meresztve rám. – Persze még nem vagyok olyan nagy, de nemsokára az leszek! Ugye, apa? Ugye?

Ismét ugrálni kezdett. Olyan magasra rugaszkodott, amennyire csak bírt a kicsi lábával. A keze az égbe lendült, arany haja pedig kerek arca körül repkedett.

Kurva cuki volt.

El is nevettem magam. Megragadtam a derekát, hanyatt löktem az ágyon, majd jól megcsiklandoztam.

– Te azt hiszed, hogy akkora leszel, mint én? – kérdeztem, miközben az oldalát csikiztem.

Gage hangosan kacagva összevissza hadonászott és rugdosott.

– De hát te is tudod! Muszáj megnőnöm akkorára!

– Muszáj? – csiklandoztam még mindig.

A kezem felé csapkodott, de tiszta szívből nevetett.

– Igen, apa! Muszáj! Különben a bácsikáim örök életre törpikének fognak hívni.

– Micsoda szemétség!

– Az! – vágta rá dacosan.

Abbahagytam a csiklandozást, és csak bámultam erre a csöpp kis gyerekre, aki úgy nézett rám, mintha legalábbis egy szuperhős volnék.

Hatalmas mosolyt küldött felém, megjelentek a kis gödröcskék az arcán.

Ó, igen! Szuperhős akarok lenni! Gage saját szuperhőse. A menedéke. Olyan apa, aki megérdemli, hogy így nézzen rá a fia. Olyan, mintha nem lennék tele sebhelyekkel, bűnökkel, szégyennel. Mintha a lelkemet nem árnyékolná be mindaz, amit tettem.

Megsimogattam a fejét, majd kissé gúnyosan válaszoltam neki.

– De, tudom, hogy ekkora leszel. És ennyire erős is. És ennyire nagyon jó. Hisz megígértem.

Úgy csillogott a szeme, mint egy karamellbarna ékkő.

– Mint te?

Elszorult a mellkasom, de mosolyt erőltettem az arcomra.

– Nem… sokkal, de sokkal jobb leszel, mint én!

– Szerintem túl magasra tetted a mércét, apa! – mondta komoly hangon.

Elnevettem magam, majd összeborzoltam a haját.

Hülye Logan!

– Úgy látom, túl sok időt töltesz Logan bácsikáddal.

Hirtelen felült, és rosszallón rám nézett.

– Viccelsz? Olyan nincs, hogy túl sok idő Logan bácsikámmal.

Fanyarul elmosolyodtam, majd leültem, és felemeltem az állát, hogy a szemébe nézhessek.

– Fogadjunk, hogy ezt is ő mondta.

– Nem szép dolog fogadni, hát nem tudod?

Ez a gyerek egyszer még sírba visz a szabálykövetésével.

Megráztam a fejem.

– Szupermenő a szerkód, kishaver, de azokat a tetkókat szerintem ki kell hagyni így első nap a suliban. Nem?

Duzzogva nézett rám.

– Ó, ne máááár! Mééér?

– Mert kétlem, hogy az új tanárodnak bejönne ez a menő külső – válaszoltam lehengerlő mosollyal, bár én is abszolút így gondoltam. Más sem hiányozna, mint egy merev picsa, aki mindenbe belerinyál.

Aki feleslegesen ítélkezik felettem.

A fiam felett.

– Menj, és kérd meg a bácsikádat, hogy segítsen lemosni a firkát. Én gyorsan lezuhanyozom, és már jövök is.

– Okés, apu!

Lemászott az ágyamról, és villámgyorsan kirohant a szobámból. Már csak a lépcsőn döngő lépteit hallottam.

Felsóhajtottam, és lerúgtam a takaróm. Nagy nehezen kikászálódtam az ágyból, és a borostámat vakargatva a fürdő felé vettem az irányt, miközben igyekeztem ellenállni a csábításnak, hogy mégis visszakússzam az ágyba.

Megengedtem a forró vizet, és hagytam, hogy a gőz szétterjedjen a fürdőben. Kiléptem az alsógatyámból, és beléptem a vízsugár alá. Lehunytam a szemem. Kár volt. Azonnal az ő arcát láttam.

Bassza meg!

Úgy tűnik, mindegy, mennyire igyekszem jó úton járni, mindig rossz irányba haladok. Mintha kimondottan keresném a bajt.

Ahogyan most is. Azonnal elöntött a mérhetetlen vágy.

Eden Murphy!

A drága kis cicuska, aki legszívesebben kikaparta volna a szemem múlt éjjel.

Másféle zűrben találtam magam miatta, mint amilyenbe egyébként bele szoktam keveredni, de elég ostoba voltam ahhoz, hogy keressem a bajt.

Kétség sem férhet hozzá, hogy ezért nem dobtam ki azonnal. Egy pillanatra sem tudtam múlt éjjel kiverni a fejemből, és ma reggel is ő volt az első, aki megjelent a lelki szemeim előtt.

Teljesen elvarázsolt, ahogy elvörösödött, zavarba jött, és dacoskodott. Annyira ártatlannak tűnt, de nyilvánvalóvá tette, hogy egy igazi harcos lakozik benne.

A farkam mocorogni kezdett, azonnal megkeményedett, amikor eszembe jutott, ahogy ott ült az irodámban, ahogy reszketett, hevesen vert a szíve, remegett a keze – csábítóan édes volt!

Vagy amikor tüzesen berontott a konyhába, majd ellágyult, akár a bársony. Ahogy a leheletét megéreztem az arcomon, és a mézédes illatát – teljesen eltelítette az érzékeimet! Bármiben fogadni mernék, hogy ez a lány épp ilyen lenne, ha érinteném. Bársonyosan selymes. Mintha mézbe mártanám az ujjam. Mintha valami teljesen tisztát és érintetlent ízlelnék.

De több eszem van ennél.

Mielőtt hagytam volna, hogy a csaj teljesen elterelje a figyelmem, gyorsan megmosakodtam, és már kész is voltam. Alig telt bele öt perc. Magamra kaptam egy farmert, és a hajamat törölgetve elindultam lefelé a lépcsőn.

A házam tipikus, luxuskivitelű sorház volt, vagyis valószínűleg hajszálpontosan olyan, mint a szomszédé, mégis egy kisebb vagyonba került.

Nagy belmagasság, gránit munkalapok, keményfa padló és szőnyeg. Mintha egy ügyes kezű háziasszony tervezte és rendezte volna be.

De nem különösebben érdekelt a lakberendezés. Egyedül az volt a fontos, hogy Gage-nek biztonságos otthont tudjak nyújtani. Hogy olyan otthonunk legyen, ahol felnőhet. Legyen nagy kert, jöhessenek barátok…

Egy hatalmas park terült el szemközt az épületekkel. Tejesen más volt, mint ahol én és a testvéreim nevelkedtünk. Fényévnyire volt attól a lepukkant kisvárostól. Távol a nyomorúságtól. A bánattól. Mindattól a borzalomtól, amit magunk mögött hagytunk.

Csak remélni tudtam, hogy soha többé nem kell szembenézzek a múlttal. Egyetlen célom volt csak a szánalmas életemben, hogy biztonságban tudjam a testvéreim és a fiam.

Az egyik tesóm, Logan, éppen a konyhában volt a fiammal.

Logan a konyhaszigetnél állva vigyorgott. Gage a sziget tetején ült, miközben Logan egy vizes ronggyal próbálta ledörzsölgetni a tetoválásokat a bőréről.

– Ahh, a hercegkisasszony is felkelt végre? – ugratott Logan, s mivel Gage éppen nem felém nézett, gyorsan odamutattam neki a középső ujjam.

Logan kiskorunk óta hercegnőnek hívott, pontosabban, mióta megbotlottam, és üvöltve legurultam egy domb oldalán.

– Ma a baj, aranyom? Nagyon… feszültnek tűnsz – mondta affektálva, és még a száját is elbiggyesztette hozzá, miközben Gage karját dörzsölgette. – Csak nem magányos vagy? Az a sok nő, aki a klubodban megfordul, mind kikosarazott? De szomorú! Kapjál már el egyet, mert idegesítő, hogy milyen zombi fejjel jársz-kelsz! Rád nézni is elég, hogy egész napra elmenjen tőled az ember kedve.

Ismét felmutattam neki az ujjam.

– Baszd meg! – leheltem hangtalanul – Tudod jól, hogy egy ujjal sem nyúlok a klubban senkihez, nem? – sziszegtem ingerülten, mert hirtelen nem is tetszett már annyira ez a szabály.

De én hoztam.

Nincs intimitás.

Nincsenek kötelékek.

Nem fogok senkit belerángatni a sötét múltamba, másrészt nem engedek senkit olyan közel magamhoz, hogy esetleg hátba szúrjon.

– Hű, de számonkérő ma valaki!

– Majd mindjárt megtudod, mennyire! – morogtam, a kávégép felé lépve.

A tesóm állandóan idegesített, kötekedett velem, de nagyon szeretem a csávót. Persze figyelembe véve, hogy ő vigyáz éjszakánkét a fiamra, míg én a klubban vagyok, nem csoda, ha nem haragszom rá. Az az igazság, hogy az életünk, amit itt felépítettünk magunknak, egyáltalán nem működne a testvéreim nélkül, a támogatásuk és segítségük nélkül. Bennük megbízom, senki másban.

– Számonkérő? – kérdezte Gage. Igyekezett részt venni a beszélgetésben – Szerinted máris számonkérés lesz a suliban?

Szerencsére nem értette, miről beszélünk, és nem is bántam, mert Logannek sajnos sokszor eljárt a fiam előtt a szája.

Gage teljesen izgalomba jött, felvillanyozta a lehetséges dolgozat gondolata. Fülig érő szájjal figyelt, miközben egy hatalmas bögrébe töltöttem a gőzölgő kávét.

Elnevettem magam, majd a konyhapultnak dőlve belekortyoltam a kávémba.

– Szerinted már az első nap dolgozatot íratnának veletek?

Gage csak vigyorgott. Imádni való gödröcskéitől megolvadt a szívem.

– Nagyon remélem! Azonnal beszednék egypár ötöst. Betettem a ceruzáim és a színeseim az új hátizsákomba. Készen állok! – magyarázta, majd Logan felé fordult. – Megmutassam?

Megpróbálta kikerülni a tesóm kezében lévő konyharuhát, amivel Logan még mindig a bőrét dörzsölgette. Az öcsém Gage feje felett nézett rám.

– Kié ez a gyerek? Ismerem?

– Gage Michael Lawson vagyok! – nézett rá hatalmas szemekkel a fiam.

Majdnem félrenyeltem a kávét a nevetéstől.

– Gage Michael Lawson, te biztos a Marsról jöttél! – nyomkodta meg a tesóm a kicsi orra hegyét.

– A Marsról? Dehogy, Logan bácsi! Redemption Hillsben lakom, Kaliforniában. 2016. augusztus 17-én születtem, még születési anyókönyvi kivonatom is van! Ugye, apu? – nézett rám, megerősítést várva, mint mindig.

Elszorult a szívem. Olyan nagyon szerettem, hogy szinte már fájt.

– Így van, Gage.

– Hallod, Logan bácsi? Te semmit sem tudsz!?

A tesóm megrökönyödve rám nézett

– Most mit mondjak? Eszes fiú, ez van – mondtam egy vállrándítás kíséretében.

Logan az állát vakargatta.

– Aha, nyilvánvalóan, hisz én vagyok az, akit éppen kioktattak.

– Lehet, hogy jobb lenne, ha velem jönnél az iskolába, hogy tanulj valamit – magyarázott tovább Gage.

– Ja, lehet – válaszolta Logan csillogó szemmel, láthatóan alig bírta visszatartani a röhögést.

Az öcsém ugyanis részvényekben utazott. Milliomost csinált az ügyfeleiből a jól eltalált befektetésekkel, mint ahogyan saját magából is. Nyilván volt sütnivalója a csávónak.

A kisöcsémnek ugyanolyan hollófekete haja volt, mint nekem, illetve a középső tesómnak, Judnak. De ő anya szemét örökölte, a megfoghatatlanul zölden ragyogó, smaragdszínű szemét. Mindig fényesen csillogott. És anya odaadó kedvességét is megörökölte. Akárcsak Natan.

Elöntött a fájdalom és a bűntudat. Mintha egy éles tőrrel szúrtak volna szíven. Gyorsan legyűrtem az érzést, nem engedtem, hogy felülkerekedjen.

Logant figyeltem, és a fiamat.

Amennyi szarságot megéltünk, csoda, hogy a tesómból is normális ember lett. Nem is értem. Amilyen gyerekkora volt!

De éppen ezért mertem rábízni a fiamat. Ő az, aki háromháznyira innen, ahol lakott, minden egyes éjjel bébiszittert játszott az ötéves fiam mellett.

Jud?

Jud olyan, mint én. Durva kívül-belül. Emellett nagydarab és bivalyerős. Motorosboltja van a klubom mögött. Megéli a régi álmait, amennyire csak lehet.

Mind a ketten egy kis birodalmat hoztunk létre a semmiből.

– Jobb lenne, ha indulnánk, bácsikám, hogy még időben odaérjünk – szólalt meg Gage – Az iskola pontban nyolckor kezdődik. Nem késhetek el!

Hirtelen elkapott az idegesség. Nem szerettem, ha valaki más vigyázott a gyerekemre. De ígéretet tettem önmagamnak, hogy a lehető legnormálisabb életet fogjuk élni, mint mindenki más. Ehhez hozzátartozott az iskola is. Nem tarthatom otthon, eldugva a világ szeme elől!

Logan a kicsi hóna alá nyúlt, és leemelte a konyhaszigetről.

– Bocsi, törpike, de passzolnom kell a sulit. Bajba kerülök, ha nem megyek időben munkába.

– Büntit kapsz? – kérdezte Gage olyan hangsúllyal, mintha valami szörnyűségről volna szó.

De én örültem ennek. Mindent meg fogok tenni azért, hogy ez így is maradjon. Nem kell hogy megismerje a világ romlott oldalát.

– Hát, azt szeretném elkerülni! – mondta Logan – Na, gyere! Adj egy ölelést, mielőtt elindulsz! Életed legjobb napja vár rád!