Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Négyszáz nap szabadság, 2017

Lefelé a folyón, 2018

Reményszimfónia, 2018

Elmejáték, 2019

A köd után, 2019

Ahol a százszorszépek nyílnak, 2020

Az ígéret szép szó (Ígéret 1.), 2022

Copyright © Sienna Cole, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó 2023

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-45-3

Laura

2019. január

Volt valami különös abban a nőben. Bubi fazonúra nyírt haja olyan színben lángolt, amit a szakértők talán Szaturnusz-vörösként írnának le. A felülről érkező meleg fény csak még jobban eltúlozta, már-már komikussá tette a jelenséget. Fekete nadrágot és garbót viselt, amit egy kanárisárga blézerrel dobott fel. Fényes, fekete tűsarkúban állt a kompozíció előtt, egyik karjával megtámasztva a másikat, tenyeréből bölcsőt formálva az álla alatt. Laura percek óta figyelte. A galéria nemrég bezárt, a nő egyedül maradt a teremben, és nem mozdult a központi kiállítási darab elől.

Laura rózsaarany karórájára pillantott, majd elindult a látogató felé. Cipősarkainak kopogása golyózáporként visszhangzott az üres teremben, mire a vörös hajú nő kissé riadtan oldalra fordította a fejét.

– Záróra? – kérdezte zavartan. – Elnézést.

– Semmi gond – mosolyodott el Laura. – Az igazság arcai mellett könnyen megszűnik a tér és az idő.

Ő maga is sokszor érezte így. Az igazság arcai több volt mint festmény, több mint konstelláció. Amikor a festőnő, az azóta világhírű Damilola Sani először leleplezte előtte, úgy érezte, mintha beavatást kapna, mintha valami szentségbe lépne be. Úgy gondolta, hogy A nő bukását nehéz lesz túlszárnyalni, de valójában egy percig sem kételkedett benne, hogy Lola megcsinálja. Az egész világ lélegzet-visszafojtva várta az új művet, és most itt volt a Worthington Galéria és Aukciósház főtermében arra várva, hogy a két hét múlva esedékes aukción több millió dollárra váltsa az értékét.

– Laura Worthington-Benning – nyújtotta a kezét a vörös hajú idegennek, aki elfogadta, és óvatosan megrázta. Kézfogása puha és kimért volt; a bőre hűvös és kissé nyirkos, mint egy frissen kifogott hal.

– Anasztázia Popova. – Laura az akcentusa alapján már megfejtette, hogy orosz. – Örülök, hogy személyesen is megismerhetem. Sokat olvastam önről, és természetesen a műről… Egyenesen Moszkvából repültem ide, hogy lássam. – Laura elkönyvelte magában, hogy minden bizonnyal egy milliárdos lánya, aki talán licitál is majd a kompozícióra az árverésen, ám ezt illetlenség lett volna megkérdezni. – Nem szeretném feltartani, de reménykedtem benne, hogy talán mond pár szót róla…

– Örömmel – felelte Laura, bár gondolatban már hazafelé tartott. – Van kérdése?

Anasztázia egy pillanatra lesütötte hosszú, feketére festett pilláit.

– Annyiféle szakértői elemzést olvastam róla, és annyiféleképpen próbáltam már én is értelmezni, de olyan, mintha sosem érthetném meg igazán – mélázott. – Jól érzem, hogy van egy rejtett üzenete?

– Talán épp ez a lényeg – bólintott Laura. Még mindig különösnek találta ezt a nőt, és apró áramütés cikázott át a testén, akárcsak egy óvatos jelzés egy titkos érzékszervétől. Amit Anasztázia mondott, tökéletesen megfogalmazta a vele kapcsolatos érzéseit is: vajon rejtett üzenet ül a halványkék szempár mélyén?

Most a műalkotásra pillantott. A kompozíció hat, szabályos négyzet alakú, ötvenszer ötven centiméteres vászonból állt. Középen egy, a feneketlen feketeségből kivilágló, arany és ezüst árnyalatokban játszó szem jelent meg. Tekintete egyenesen a nézőre meredt, de mintha még tovább látna: mintha behatolhatna, és birtokba vehetné a néző legbensőbb lényét. A szemlélőnek az az érzése támadt tőle, hogy hirtelen lemeztelenedik, és oldódni, párologni kezd a mindent látó szem fókuszában. A pupilla közepéből fehér selyemzsinórok indultak útnak, hogy pentagramma alakzatban összekössék egymással és a központi képpel a festményeket. Az ötszög csúcsa felfelé mutatott.

– Pentagramma – tűnődött a furcsa látogató, és Laura megborzongott az elképzeléstől, hogy olvas a gondolataiban. – Mit jelent? Egyesek szerint a teljesség jelképe, mások szerint a maszkulin és feminin aspektusok egysége, amire tekinthetünk A nő bukása feszültségének egyfajta feloldásaként… de itt van még az öt őselem is: a víz, a tűz, a föld, a levegő és a lélek – mutatott most a zsinórok végén elhelyezkedő képekre –, valamint az élet körforgása is.

Laura úgy saccolta, hogy a nő huszonöt és harminc között járhat. Egyetemet végzett, ez nem is kérdés, talán többet is. Az angolja egyértelműen nem anyanyelvi, de magas szinten kiművelt. Talán valamelyik nagynevű amerikai intézményben tanult.

– Bármelyik megközelítést is választja, valószínűleg igaza lesz – válaszolta. – Ha ismeri Damilola Sani munkásságát, talán tudja, hogy sosem rágja szájba a mondanivalót. – Nos… – mutatott most az első festmény felé, ami az ötszög jobb oldali csúcsánál foglalt helyet. – Itt valóban a víz elem megnyilvánulását látjuk, ami egyben a születést szimbolizálja. Magzatvízben fejlődünk, olyan, mintha a vízből érkeznénk, és a testünk hatvan-hetven százalékát is víz alkotja. A víz az élet forrása, az öröklét, a tisztaság és az ártatlanság szimbóluma. Ám ha jobban megnézi a képet, nemcsak a születést látjuk, hanem az ellentétpárját, a halált is.

A festmény egy, a tengerből kiemelkedő nőalakot ábrázolt, akinek a testét mintha magát is vízből szőtték volna. Haja fehér tajtékként omlott el hullámvállán; habos tincsei között kagylók és tengeri csillagok fénylettek. A festőnő a kék nagyon közeli árnyalatait választotta az égbolt és a tenger ábrázolására, így a kettő szinte összeolvadt, egyetlen zavaros, ám mégis nyugalmat árasztó hátteret alkotva. A nőalakot rózsaszín jázminok keretezték: egy részük hetykén fordította tölcsérjét az ég felé, és csillagként nyílt ki, más részük a mélység felé horgasztotta a fejét, és szirmokat hullajtott, mintha könnyezne. Mindez annyira rabul ejtette a nézőt, hogy csak ezután vette észre a másik női alakot, ami maga volt a tengerfenék. Idomai puha homokból készültek, haja hínárként tekeredett kifejezéstelen arca körül, szeme egy-egy kagylóhéj.

– Valami mindig meghal a születés pillanatában – mondta Laura. – A nő elgyászolja egy részét, hogy anyává válhasson.

– A kétpólusú világ – helyeselt Anasztázia. – Minden csak az ellentétpárjával együtt értelmezhető.

– Pontosan. – Laurának be kellett vallania, hogy lelkesíti a beszélgetés. Kevés érdeklődő akadt, akit nemcsak a színek, az ecsetkezelés és a mű összhatása érdekelt, hanem mélyebbre látott a felszínnél. Anasztázia elmélyülten tanulmányozta a képeket.

– Mindegyik festményen ott van ez a kettősség – gondolkodott hangosan. – A tűz egyszerre ad meleget és éget hamuvá, a föld egyszerre táplál és temet maga alá, a levegő egyszerre éltet és fojtogat, és a szellem… – elmosolyodott –, egyszerre tapasztalhatja meg a megvilágosodás fényét és a legmélyebb sötétséget.

– Igen – értett egyet Laura. – Az igazsághoz, vagyis a teljességhez csak akkor kerülhetünk közel, ha minden oldalát megvizsgáljuk. Ha megértjük, hogy a végtelen variációban egymással teljesen ellentétes aspektusok is megjelennek…

– …és elengedjük a ragaszkodásunkat egyik vagy másik aspektus irányába – fejezte be a mondatot helyette Anasztázia.

Laura bólintott, miközben törtfehér muszlinblúza alatt kellemetlenül felágaskodtak a szőrszálak.

– Ön is művész talán? – próbálkozott. A lehetetlenül vörös tincsek megrebbentek a nő porcelánszín arca mellett.

– Ó, nem – nevetett –, csak egy lelkes műkedvelő.

– Úgy érzem, ez a konstelláció nagy hatással van önre. Ha esetleg két hét múlva részt tud venni az aukción, szívesen bemutatom a művésznőnek – ajánlotta Laura.

– Igazán kedves öntől, de már Moszkvában leszek. – Anasztázia még egyszer sóvárogva végighordozta a tekintetét a festményeken. – Irigylem a leendő tulajdonost… remélem, képes lesz értékelni a mű mély bölcsességét – sóhajtott, majd előzékenyen hozzátette: – Bocsásson meg, hogy feltartottam.

Laura sokáig nézett a távolodó nő után, majd még egyszer visszafordult Az igazság arcai felé. Mélyen átérezte Anasztázia vágyakozását a mű iránt. Sokan osztoztak ezen a szenvedélyen, de Laura mindannyiuknál több szállal kötődött ehhez az alkotáshoz: ott volt a születésénél, végigkísérte a folyamatot, amint az első ötletcsírából kipattan, majd elburjánzik a vad elképzelés, és végül letisztult formában megtalálja a helyét a vásznon. Hónapokon át görnyedt nagyítóval az ecsetvonások fölé, magába szívva minden egyes kis részletet, hogy aztán tökéletesen reprodukálhassa őket. Az igazság arcai legalább annyira az övé is volt, mint Loláé… Ez a példány pedig, ami most itt állt a galéria főtermében, naponta több ezer érdeklődőt vonzva a kiállításra, teljesen az övé volt az első vonaltól az utolsóig. Csak egyetlen apró szignó különböztette meg az eredetitől, de azt csak az találhatta meg, aki ismerte a titkot, és pontos térképpel rendelkezett hozzá.

Percekig élvezkedett másolatának hibátlanságában, aztán mintha villámütés érte volna, felocsúdott, és az órájára pillantott. Ahogy mondta: Az igazság arcai mellett könnyen megszűnik az idő, de hogy ennyire elszaladt volna, arra nem számított. Sietnie kellett. Hátára terítette a kabátját, ezzel együtt pedig szögre akasztotta kurátori, aukcióvezetői és mecénási énjét, hogy magára ölthesse a másikat, amire a következő néhány órában szüksége lesz: az anyait.

Nicholas

Nicholas és ellenfele fej fej mellett haladtak. Az ötödik – egyben utolsó – játszmát játszották, és eddig mindketten két-két győzelmet zsebeltek be. Ez a játszma döntötte el, hogy melyikük nyeri a meccset, de még az utolsó percekben sem lehetett biztosan megjósolni a végeredményt. Nicholas minden izma megfeszült, ahogy a másodperc törtrésze alatt kiszámította a falról visszapattanó labda pályáját, és már mozdult is, hogy egy erőteljes fonákütéssel visszaküldhesse. Az elmúlt két alkalommal csúnyán elkalapálta Frankie-t, és most arra gondolt, hogy ha a harmadik győzelem is meglesz, megenged magának egy masszázst a törékeny alkatához képest meglepően erős kezű Pearlnél. Vannak esetek, amikor igenis jólesik, ha egy nő fájdalmat okoz egy férfinak: például, ha fellazítja a fizikai megerőltetés során kialakult izomcsomóit.

A következő két körben Frankie két pont előnyre tett szert, de Nicholas gyorsan behozta, ráadásul röptézett egy igen látványosat, ami újra feltüzelte kissé lankadó harci kedvét. Már csak egy pont hiányzott a győzelemhez. Kitörölte a szemébe folyt verejtéket, majd megigazította fogását az ütő nyelén. Frankie szervált, és a labda elrepült a fal felé. Úgy mozogtak, mintha a lépéseiket pontos koreográfia irányítaná, szinte körbetáncolták a pályát, miközben az ütések hangjának monoton ritmusa transzba ejtette őket. A győzelem már csak azon múlt, melyikük hibázik. A labda repült, pattant, az ütő lendült és ütött – Nicholas minden figyelme már csak erre a mozdulatsorra korlátozódott, látott maga előtt minden lépést, még az ellenfeléét is. És akkor Frankie elvétett egy teljesen tisztának tűnő tenyerest, és mielőtt a labda földet érhetett volna, már eldobta az ütőjét, és kimerülten a fal felé tántorgott, hogy magához vegye a törülközőjét.

– Komolyan? – vonta fel a szemöldökét Nicholas.

– Választanom kellett a szívroham és a győzelem között – lihegett a férfi.

Nicholas megtörülközött, majd kinyújtotta a kezét Frankie felé.

– Azért jó meccs volt.

– Remélem, elbízod magad – felelte ő, még mindig a lélegzetvételért küszködve. – Legközelebb megalázó fölénnyel foglak lemosni a pályáról.

Frankie-t csak a családja és a bizalmi körébe tartozó emberek szólíthatták ezen a kissé infantilis becenéven. Egyébként Francis Townsendnek hívták, és nem kisebb pozíciót töltött be, mint a városi tanács elnöki posztját. Jó pár éve ismerték egymást, és az utóbbi időben gyakran fallabdáztak a Jonathan Club szabadidős részlegében.

– Van kedved levezetni a feszültséget a wellnessben? – kérdezte a férfi, mire Nicholas bólintott.

A nap ezen órájában kevesen tartózkodtak a klub uszodájában, így zavartalanul lehetett róni a köröket, majd felfrissülni a finn szaunában. Pontosan követték is a tervet: úsztak néhány hosszt, majd betelepedtek a forró kabinba. Nicholas öntött egy kevés, fodormenta-illóolajjal kevert vizet a kövekre, aztán leterítette a törülközőjét a legfelső fokra. Várakozásteljesen nézett Townsendre. A férfi bőven az ötvenes éveiben járt, de kicsattanó formában volt, amiért mindent meg is tett. Nemcsak rendszeres sporttal tartotta karban magát, de állandó látogatója volt az egyik elit szépségklinikának, ahol nem csupán botoxinjekciókkal látták el, de nemrég látványos hajbeültetést is végeztek rajta. Frankie olyannyira nem tudott veszíteni, hogy még az öregedésnek sem adott esélyt.

– Szóval elárulod, miért hagytál nyerni? – kérdezte Nicholas, mire Frankie megejtett egy halk kuncogást.

– Hogyan jutottál erre a következtetésre?

– Épp elég régóta ismerlek, és épp elégszer láttalak játszani.

– Savanyú a szőlő, hogy csak egy ponton múlt?

– Nem. Azért savanyú, mert látványosan feladtad. És mivel ez nem vall rád, kíváncsivá tettél.

Townsend elégedetten hátradőlt.

– Jó a szemed, Nicholas – felelte. – Semmi sem kerüli el a figyelmedet. – Egy darabig hallgattak, majd a férfi megköszörülte a torkát. – Hogy mennek a dolgaid mostanában?

– Mire gondolsz?

– A tavalyelőtti botrány óta nagy a csend körülötted.

– Elrendeződött az ügy – hagyta rá Nicholas.

– Ne szerénykedj. Nyugodtan fogalmazhatsz úgy is, hogy elrendezted. Magam sem csináltam volna jobban. De felmerül bennem a kérdés: találsz-e még kihívást az életedben ezután.

– Miféle kihívásra lenne szükségem?

– Nos – hajolt előre Frankie, hogy még egy kis vizet löttyintsen a tűzforró kövekre. – Én is épp elég régóta ismerlek ahhoz, hogy tudjam, az eseménytelen egyhangúság hamar untatni kezd.

Sistergő gőz röppent közéjük, és Nicholas egy pillanatra behunyta a szemét, hogy kivédje a fodormenta könnyfakasztó hatását.

– Az eseménytelen egyhangúságnak van egy másik olvasata is – mondta –, úgy nevezik, harmónia. A jól működő rendszerek alappillére.

– Valóban. De a jól működő rendszerek már önállóan is képesek ellátni a feladatukat, és nem állítanak többé próbatétel elé. – Nicholas nem válaszolt, hagyta, hogy Frankie eljusson a felvezetéstől a konkrét ajánlattételig, merthogy tartogat valamit a tarsolyában, efelől szemernyi kétsége sem maradt. – Mit gondolsz a politikai pályáról? – tette fel a kérdést kisvártatva a férfi.

– Jobban érdekel a mögötte álló pénzvilág – nevetett fel Nicholas.

– Még izgalmasabb, ha a kettő összeér. Te ismered a pénzvilágot, megvannak a kapcsolataid, ráadásul kiváló vezetői érzékkel rendelkezel. Mi lenne, ha lehetőséged nyílna kilépni a rivaldafénybe, és közben valódi hatalmat gyakorolni?

– Folytasd – intett Nicholas.

– Jól jönne egy megbízható és agilis ember a városvezetésbe. Indulhatnál a polgármesteri címért a következő ciklusban.

A férfit szórakoztatta az elképzelés, ugyanakkor Frankie Townsend nagyon is jól mérte fel a helyzetét: az utóbbi időben kezdtek siralmasan ellaposodni a dolgok, és ő unatkozott. A pénz olyan akadálytalanul áramlott keresztül a birodalmán, hogy már nem is követte nyomon, a gépezet minden csavarja olajozottan működött, és a biztonságát fenyegető tényezők is háttérbe szorultak. Az FBI leszállt róla: A nő bukása-fiaskó után Henry Crosst levették az ügyről, és a pénzügyi információs egységnek semmi nem maradt a kezében. Egyszerűen nem tudtak fogást találni rajta. Egyáltalán nem volt ellenére, hogy új, izgalmas kihívásokat keressen, mindazonáltal a nyilvánosság kérdése kissé aggasztotta. Missy meggyilkolása óriási port kavart, és csak nemrégiben kezdett elülni a vihar. Frankie, mintha a gondolataiban olvasna, pontosan erre az aggodalmára reagált:

– A Benning család botránya remek háttértörténetet adhat – mondta. – Számos hatásos hívószót lehet találni benne: közbiztonság, a nők és elesettek elleni erőszak, hitelesség és erkölcs, hősiesség… – Nicholas kétkedő tekintetét látva gyorsan hozzátette: – A lényeg az, hogy milyen kép él rólad a köztudatban. Átnéztem az ügy sajtóját, különösen az öcséd szabadlábra helyezése utánit, és meggyőző volt, amit találtam. A legutolsó narratíva szerint ártatlanul sodródtatok ebbe a szörnyű tragédiába, ráadásul a nyomozó hatóság helyett te oldottad meg az ügyet. Az életedet kockáztattad, hogy leleplezd a valódi gyilkost. Mi ez, ha nem hősiesség? És az embereknek egy ilyen vezető kell: egy erős, határozott férfi, aki tűzön-vízen át harcol az igazáért és a családjáért.

– Igazán hízelgő. Ezek szerint Laura jó munkát végzett a sajtóval.

– Laura egy főnyeremény – értett egyet Townsend. – Gondoltam is rá, hogy vezethetné a PR-csapatodat.

– Nem tudom, Frankie. Biztos jó ötlet újra belenyúlni a darázsfészekbe?

– Ez nem darázsfészek, hanem egy kincsesbánya. És ahogy mondtam, zseniálisan jöttél ki belőle. Gondolom, nem hagytál elvarratlan szálakat…

Nicholas pontosan értette, hogy mire gondol, vagyis inkább kire… Egy nem is olyan távoli emlékkép derengett fel benne, ahogy az ensenadai kikötő békés, sötét vizét és a horizonton összemosódó városi fények táncát bámulja a jacht fedélzetéről, és közben feszült izgalommal várja, hogy megszólaljon a telefon. Egyet csörrent, mire felkapta. Spanyol akcentussal beszélő férfi szólt bele, és csak ennyit mondott, mielőtt megszakította a vonalat: „El lett intézve.” Nicholast mélységes megkönnyebbülés árasztotta el. A tervét siker koronázta: Will soha többé nem jelent rá veszélyt. De Will Moore nemcsak a halálával tett szívességet, hanem tökéletes bűnbaknak bizonyult. Laura minden követ megmozgatott, hogy a neve országszerte ismertté váljon, és a közvélemény vele kösse össze Missy Jones meggyilkolását, miközben a Benning család egyre inkább kikerült a reflektorok pásztázó fényéből. Az csak bónusz, hogy Nicholas közben akaratán kívül is hőssé avanzsált.

– Sokak támogatására számíthatnál, természetesen a városi tanácséra is – folytatta a férfi. – Egy erős kampánnyal kitűnő esélyed lenne.

– Szóval itt is hagynátok nyerni – jegyezte meg Nicholas.

– Jó érzéked van ehhez a pályához – felelte Townsend. – És hozzám hasonlóan téged is a győzelem éltet… Még akkor is, ha szerencsés körülmények alakítják úgy az esélyeket, hogy nyerj.

Ebben a pillanatban kinyílt a szauna ajtaja, és egy másik férfi – Jerry Higgins, egy ismert iparmágnás – lépett be, a dereka köré csavart törülközővel.

– Uraim! – biccentett feléjük, majd lehuppant az egyik sarokba.

– Nekem elég volt – közölte Townsend, majd feltápászkodott. – Megnézem, hogy Pearlnek van-e szabad időpontja: a csuklyásizmom segítségért kiált. Nicholas, Jerry, örvendtem.

Nicholas úgy érezte, zsong a feje. Nem számított erre a felkérésre, legalábbis nem most. Persze játszadozott már a gondolattal, de nem tett konkrét lépéseket a megvalósítás felé. Az, hogy megbízható ember kell a városvezetés élére, természetesen nem meglepő: a polgármester komoly hatáskörrel bír akár a kinevezések, akár a költségvetés terén, és nem árt, ha egyeznek az érdekei a felsőbb körökével. Ám Nicholas személyében nyilván nem egy irányítható bábra vágynak, hanem valakire, aki proaktív, és határozott elképzelésekkel rendelkezik, és aki elbírja a hátán mindazt, amit ez a szerep megkövetel. Persze még át kell gondolnia, hogyan egyeztethető mindez össze az üzleteivel és az életvitelével, egyáltalán kész-e rá, hogy most azonnal belevágjon. De a hang a fejében már megszólalt, és minél többször ismételte, annál csábítóbbnak tűnt a cím: „Nicholas Benning, Los Angeles polgármestere”.

A gyerekek szülinapi zsúrjain lehetett a leginkább lekövetni az idő múlását és a fejlődésük menetét. Először Rosie nőtte ki az ugrálóvárral, kreatív játékokkal és színes léggömbökkel felturbózott ünnepi összejöveteleket, ahol egy egész osztálynyi gyerek zsúfolódott össze a kertben, és vidám viháncolásuktól harsogott a környék. A zsúr kifejezés egyszeriben megvetendővé vált, ő már partit adott, és csak a legjobb barátnőit hívta meg, akikkel a szobájába visszavonulva bámulták a valóságshow-k új epizódjait, majd ahogy előre haladt az este, előkerültek a legújabb popslágerek is. Aztán már ez is cikivé vált, és Rosie inkább szórakozóhelyeken ünnepelte meg menetelését a felnőtté válás rögös útján.

Most Nickyn volt a sor, hogy búcsút intsen a gyerekkornak, és hátat fordítson kedvenc szülinapi programjának: a távirányítósautó-versenynek, ahol rendszerint lealázta a teljes mezőnyt. Idén először nem hívta meg a barátait, sőt kifejezetten kikötötte, hogy nem akar nagy felhajtást: essenek túl gyorsan a vacsorán, aztán felejtsék el az egész badarságot. Most töltötte be a tizenegyedik évét; kiskamasz lett. A teste nyúlni kezdett, vékony karján és combján izmok formálódtak, a tekintetéből pedig olykor kikacsintott a leendő férfi.

Nicholas alig emlékezett tizenegy éves önmagára, csak foltokban bukkantak fel képek a múltjából. Azt azonban tudta, hogy ennyi idősen már mindent értett a körülötte zajló eseményekből, akkor is, ha ezt a tudást megtartotta saját magának. Most ugyanezt észlelte Nickyn is: olyan volt, akár egy érzékeny radar, ami minden jelet felfog, ám hogy utána mihez kezd vele, hogyan elemzi, értékeli magában, abba egyre kevésbé adott betekintést. E pillanatban is rezignáltan ült az asztalnál, miközben a család kisebb tömegként örvénylett körülötte. Clara, a házvezetőnő az utolsó simításokat végezte a terítéken, Laura a „Boldog születésnapot, Nicky” színes zászlókból kirakott feliratát igazgatta a falon, Rosie pedig épp akkor lépett be az étkezőbe az új pasijával, valami Adammel, akit Nicholas legszívesebben bokszzsákként vizionált.

– Üdv, Mr. Benning! – izzadta ki magából a lehető legudvariasabban a srác, mire Nicholas kezet nyújtott neki, és talán a kelleténél erősebben szorított rá az ujjaira.

– Szia, papa! – Rosie színpadias csókot dobott a levegőbe. – Összefutottunk Daviddel, most parkol be.

– Remek, akkor mégis ideért időben – sóhajtott fel Laura, és az asztal felé terelte a többieket. – Üljetek le! Szia, Adam! Hogy van az édesanyád?

Nicholas az ajtó felé fordult, és kinézett az üres hallba. Egy fikarcnyit sem érdekelte Adam anyja, sem pedig a kötelező udvariassági körök, amiket ezután lefutnak. Sokkal nagyobb kíváncsiságot érzett David iránt, aki épp akkor jelent meg a bejárati ajtóban. A férfi megtorpant, amikor észrevette a bátyját, és egy pillanatig egymásra meredtek. Mintha tegnap lett volna A nő bukásának bemutatója… Nicholast a képzelete időgépe egy másodpercre visszarepítette arra az estére; még a vörös selyemestélyi libbenését is látni vélte, aztán elhessegette magától Missy Jones emlékét. David az óta az este óta nem járt a villában; először mondott igent a meghívásra.

– Szia, Nick! – Röviden megölelték egymást. Hónapokkal ezelőtt beszéltek utoljára, és ez most így kényelmesnek bizonyult. David nehezebben birkózott a múlt árnyaival, mint ő. Egy ideig elfoglalta magát a korábban elhagyatott Twentynine Palms-i birtok felújításával, aztán rászakadt a magány. Nicholas nem sokat tudott erről, csak annyi információ jutott el hozzá, hogy az öccse befeküdt valami szanatóriumba, ami az ő olvasatában egyenértékű volt az elmegyógyintézettel. Akárcsak az anyjuk! David minden bizonnyal az ő gyenge pszichéjét örökölte. Megkönnyebbült, amikor David összeszedte magát, és új tervekkel tért vissza a sivatagi kisvárosba. Vállalkozásba kezdett. A haja kissé megritkult az elmúlt időben, de annál dúsabb szakáll takarta az arcvonásait. A válla kiszélesedett, a keze inas és durva tapintású, ami kemény fizikai munkáról árulkodott. Nem nézett körbe a hallban, azonnal az étkező felé vette az irányt a hóna alatt tartott ajándékdobozzal.

– Á, David, gyere be! – üdvözölte Laura, majd elvette tőle a csomagot.

– Te jó ég, Nicky! Nem úgy volt, hogy tizenegy éves vagy? – bámult David döbbenten az ünnepeltre. – Vagy errefelé kétszer gyorsabban megy az idő? Öregem, mekkorát nőttél! – Majd miután Nicky csak egy halvány grimasszal nyugtázta a túlzó megállapítást, engedékenyen elmosolyodott. – Na jó, nem égetem tovább magam. Boldog szülinapot, kishaver!

Nicholasnak még tele volt a gyomra a Jonathan Clubban elfogyasztott ebéd után, így csak keveset szedett a feltálalt ételből. A tálakon marinált sertéskaraj és karamellizált hagyma tornyosult, mellette majonézben fulladozó, tökéletesre vágott burgonya- és almakockák könyörögtek a gyors halálért. Gyanította, hogy Nicky jobban díjazott volna egy jó hamburgert sült krumpli körettel. A fiára sandított, aki kifejezéstelen arccal tologatta az ételt a tányérján. Nicholas megvárta, míg ránéz, majd a bal kézfejéből pisztolyt formálva jelképesen halántékon lőtte magát. Nicky halkan felkuncogott, aztán a mutatóujját a torka előtt elhúzva kifittyentette a nyelvét. Nicholas most hurkot font egy képzeletbeli kötélből, és megszorította a tarkója fölött. A fiú gondolkozott egy darabig, majd egy maroknyi láthatatlan pirulát tuszkolt le a torkán, és aztán úgy tett, mintha a tányérjára borulna. A játékos apa-fia pillanatnak Laura méltatlankodó torokköszörülése vetett véget.

– …szóval megvan a szakdolgozati témám – folytatott Rosie egy végeláthatatlan monológot, ami az elmúlt percekben már csak duruzsoló háttérzajnak tűnt Nicholas számára. – A média emberi attitűdre és viselkedésre gyakorolt hatásáról fogok írni.

– Abban tudok segíteni, ha szeretnéd – ajánlkozott Laura.

– Persze, gondoltam rá. Szívesen megközelíteném a másik oldalról, a médiamunkások szemszögéből is, szóval összehozhatnál egy-két újságíróval vagy tévéssel.

– Megbeszéljük.

– A múlt héten végre lezártuk az utolsó vizsgaidőszakot. Tökre kivagyok. Most pár hétig nem akarok könyvet látni – sóhajtotta a lány.

– Utazzatok el valahova – vetette fel Laura.

– Adamnek még van két vizsgája, aztán… szerintem megünnepeljük a sikeres trimesztert… és itt jössz te a képbe, papa – pillantott most Nicholasra Rosie. – Arra gondoltam, hogy… egy éjszakára kölcsönvehetnénk a hajót.

Nicholas, mintha kábulatból ébredne, a lányára meredt.

– Ki van zárva.

– Kérlek! Semmi vadulás, csak egy szolid ünneplés.

David elnyomott egy vigyort a „szolid ünneplés” nagylelkű eufemizmusa hallatán, és Nicholas gyanította, hogy az ő lelki szemei előtt is hasonló képkockák peregtek le. Márpedig a rajtuk látható elmosódó jelenetek nagyon laza kapcsolatban álltak mind a szolid, mind pedig az ünneplés szóval.

– Felejtsd el – ingatta a fejét.

– Tökre megváltoztatod az álláspontodat, ha meglátod a jegyeimet.

– Nem értem a kettő közötti logikai kapcsolatot. Vagy a jegyeid biztosítanak afelől, hogy a barátaid nem hányják össze a kárpitokat?

– Szerintem ezt beszéljük meg máskor – javasolta Laura, jelentőségteljesen a tányérhoz koccintva a kezében tartott evőeszközöket.

– Keressetek egy szórakozóhelyet. A kikötőben különben sem lehet bulit tartani.

– Egy kicsit arrébb mennénk… – erősködött a lány. – Adamnek van hajóvezetői engedélye. Igaz, Adam?

Nicholas leplezetlenül végigmérte a megszeppent fiatalembert, akit láthatólag ugyanúgy feszélyezett a szóváltás, mint a család többi tagját.

– Csakugyan? – vonta fel a szemöldökét.

– Igen, uram! – felelte Adam szemlesütve. – Tavaly szereztem meg a tengerit.

– Nem elég a lányom, már a hajóm is kéne? – élcelődött a férfi.

– Nicholas! – emelte az égnek Laura a tekintetét. – Nagyon kérlek.

– Ne vedd a szívedre, Adam – lépett közbe David, hogy oldja a feszültséget. – Nicholas néha még saját magát sem engedi fel a jachtjára.

– Ejtsük a jachttémát – szorgalmazta Laura. – Inkább vágjuk fel a tortát.

A házvezetőnő olyan hirtelen került elő, mintha mindvégig csak a jelszóra várt volna a szomszédos helyiségben. Leszedte a terítéket, majd tiszta süteményestányérokkal és desszertvillákkal tért vissza, melyeket aztán szinte mérnöki precizitással helyezett el az asztalon. Idén a torta nem formázott sem kisautót, sem Marvel-hőst, egy egyszerű vaníliás-meggyes töltelékkel készült, csokimázzal bevont sütemény volt két egyes számjegyet formázó gyertyával a tetején. Laura saját kezűleg gyújtotta meg őket, aztán minden szem Nickyre szegeződött, aki leszegett fejjel emelkedett fel a székéről. Érezhetően nem volt kedve az egész felhajtáshoz, amiben Nicholas nagyon is osztozott vele. A lassan két évvel ezelőtti események hatása nem múlt el nyomtalanul, és különösen érezhetővé vált az ilyen összejövetelek alkalmával. Hallgatólagos egyezséggel nemkívánatossá nyilvánították a témát, egyszerűen úgy tettek, mintha meg sem történt volna. Mintha Nicholas nem lépett volna félre, mintha a szeretőjét nem gyilkolták volna meg, mintha David nem ült volna hónapokat előzetesben, mintha a család nem sodródott volna a szakadék szélére. Az új mintha-valóságuk azonban tele volt csapdákkal, elásott aknákkal, melyeket folyamatosan kerülgetni kellett, ha fenn akarták tartani a törékeny egyensúlyt. És Nicholas most arra készül, hogy újra felássa a csatamezőt… Nem tudott másra gondolni, csak Frankie Townsend ajánlatára, a győzelemre, melynek már most érezte az ízét a szájában, sokkal inkább, mint a születésnapi tortáét.

– Hogy mennek a dolgok Twentynine Palmsban? – kérdezte Laura Davidtől, miközben a villájára tűzött egy krémes piskótaszeletet.

– Hát, tudod… arrafelé nem kell nagy forgószelekre számítani. De az igazat megvallva, élvezem.

– És az üzlet? Mi is a neve?

– Toolbox. – David úgy tett, mintha nem hallotta volna Nicholas gúnyos horkantását.

– Ötletes – szépített Laura.

– Egyszerű emberek élnek arrafelé, egyszerű üzenetekre van szükségük – helyeselt David.

– Csempevágó év eleji akcióban eladó… ugyanitt olcsó jogi tanácsadás igénybe vehető. – Nicholas most már nem tudta magában tartani az epés megjegyzést. David, miután összefoltozták abban a szanatóriumban, nyitott egy saját barkácsáruházat Twentynine Palms szélén. Nicholas szerint ez ékes példája volt egy ígéretes karrier ostoba elherdálásának, a kisstílű menekülésnek és a megalkuvásnak, amit sehogy sem talált elfogadhatónak. Egy értékes jogi diploma és makulátlan szakmai előmenetel birtokában kiköltözni a sivatagba, és bugrisoknak csavarhúzót meg glettvasat árulni az ő olvasatában példátlan pazarlás volt. Mindenesetre az öccsét ismerve ez korántsem volt meglepő, inkább csak végtelenül kiábrándító. A diliháznál mindenképpen jobb opció…

– A csempevágó épp nincs akcióban, de neked jutányos áron megszámítom – védte ki David a mérgezett nyílvesszőt, ami ezúttal őt vette célba. – Egyébként eljöhetnél valamikor. Nemcsak a boltba, de a házba is… meglepődnél, mi minden változott.

– Az érzéseim a ház iránt viszont nem változtak. Annak az egynek örülök, hogy már nem az én vállamat nyomja.

– Nagyon szép lett a kert is. Áthozattam a nagypapa és a nagymama urnáit a temetőből, hogy ott nyugodhassanak, ahol az egész életüket leélték. Felújíttattam a sírkövet.

– Minek? – hőkölt vissza Nicholas.

– Mert már erősen megette az idő.

– Úgy értem, minek vitetted őket oda? Nagyon jó helyen rohadtak ott a sivatagban.

A desszertvilla fémes csattanása szakította félbe az újabb szócsatát, amint a halványkék sèvres-i porcelántányérhoz csapódott.

– Felmegyek a szobámba – pattant fel Nicky a helyéről, majd kérlelhetetlenül nekiiramodott. Nicholas látta, hogy Laura ösztönösen utánafordul, de aztán mégis inkább visszanyeli a szavait, melyekkel maradásra bírná.

– Szerintem ezért nem hívta át a barátait – szúrta oda Rosie, ám a kommentárja nélkülözte a szokásos cinizmust, inkább csalódottság bujkált mögötte. Nicholas jobbnak látta, ha asztalt bont, mielőtt Laura anyai haragja rázúdul, és az ünnepi vacsora még sötétebb árnyalatot ölt. Feltápászkodott az asztaltól, majd átvonult a szalonba, hogy töltsön magának egy italt.

Sejtette, hogy David követni fogja. Leereszkedett a fotelbe, és megvárta, míg az öccse odaér, majd elfoglalja a szemközti ülőalkalmatosságot.

– A szokásosnál is kellemetlenebb vagy ma – jegyezte meg, amit Nicholas egy halvány grimasszal nyugtázott. – Mi van veled?

– Lehet, hogy indulok a polgármester-választáson – tört fel a férfiből minden bevezetés nélkül. Nem így tervezte, sőt egyáltalán nem tervezte, hogy beavatja Davidet, most mégis élvezettel töltötte el, ahogy a testvére arcvonásait átrendezi a döbbenet.

– Micsoda?

– Kaptam egy lehetőséget. Még friss a dolog, néhány órája történt.

– Komolyan beszélsz?

– Mi okom lenne viccelni ezzel?

David elhűlve bámult rá.

– Mégis mi a fenét keresnél a politikai pályán?

– Kihívásokat… mint mindig.

David egy darabig emésztette a hallottakat.

– Szeretném feltételezni, hogy a város érdekei lebegnek a szemed előtt, de nem könnyű – mondta aztán. Nicholas szórakozottan felvonta a szemöldökét, mire ő lemondóan felsóhajtott. – Inkább nem kérdezek semmit.

– Ebben a korai stádiumban nem is tudnék válaszokkal szolgálni. Csak azt akartam, hogy tudd.

– Érdekes módját választottad a hír közlésének.

– Ha jelöltetem magam, az minden bizonnyal rád is hatással lesz… és az egész családra.

David arca, ha lehet, még gondterheltebbé vált.

– Szóval hiába fáradoztunk azon, hogy magunk mögött hagyjuk… ami a múltban történt.

– Valószínűleg csak a kampányidőszakban lenne terítéken az ügy, aztán újra elfelejtenék. Sőt, talán ezzel tehetek a legtöbbet ennek érdekében.

– Akkor is az arcommal lesz tele az összes újság – tiltakozott David. – Előrángatják újra a részleteket, a tárgyaláson készült videókat…

– Ez már csak rövid fellángolás lenne – vetette ellen Nicholas. – Felmentettek a vád alól. Mindenki tudja, hogy nem te követted el a gyilkosságot.

– Csakhogy Will soha nem került bíróság elé. – Davidnek láthatóan nehezére esett kiejteni a száján ezt a nevet. – Nem volt tárgyalása, nem ítélték el, nem adatott meg az a feloldozás, hogy megkapta a méltó büntetését. Az én arcomat viszont mindenki ismeri. És sokak szerint csak megúsztam…

– Persze van lehetőséged megvédeni magad… Sor kerülhet a neved tisztázására. Nem kötelező – emelte fel a tenyerét a férfi –, de akár így is dönthetsz, és a javadra fordíthatod a nyilvánosságot.

David rábámult, mintha nem hinné el, amit hall.

– Tehát tulajdonképpen sarokba szorítasz?

– Már miért szorítanálak…?

– Gyönyörű – ismerte el David keserűen. – Megint csak hoztál egy döntést az életemről, és most úgy teszel, mintha felkínálnád a lehetőséget, hogy a javamra fordíthatom a helyzetet, de így is, úgy is olyasmire kényszerítesz, amit nem akarok megtenni.

– Nem kényszerítelek semmire.

– Ó, dehogynem. Védekezhetek vagy együttműködhetek veled. Ez a két választásom van.

– David, még nem mondtam igent – emlékeztette a férfi. – Csak gondolkodunk.

– Nem. Te gondolkodsz, és elvárod, hogy mindenki más úgy ugráljon, ahogy te fütyülsz. Mint mindig. Laura mit szól hozzá?

– Még nem mondtam neki. De Laura remek PR-os, meg fogja benne látni azt, amit én.

– Hát persze…

– Hadd mutassak meg neked egy másik perspektívát – ajánlotta Nicholas. – Mi van, ha épp ez a lehetőség segít majd teljesen tisztára mosni a nevedet? A család nevét?

– Ironikus, hogy a „tisztára mosni” szófordulatot használod – vágott közbe David, de Nicholas figyelmen kívül hagyta az epés replikát.

– Megszabadulhatunk a nevünkön esett szégyenfolttól egyszer s mindenkorra. Összefoghatunk… családként… és megszilárdíthatjuk a helyzetünket, megmutathatjuk, milyen fából is faragtak bennünket. Egy-két év, és senki nem fog emlékezni arra, hogy valaha is közünk volt ehhez a gyalázatos gyilkossághoz. Nem kell többé a sivatagban bujkálnod és csavarhúzóval üzletelned, hanem emelt fővel járhatsz újra, úgy, ahogy megérdemled.

– Az meg sem fordul a fejedben, hogy én nem bujkálok a sivatagban, hanem végre jól érzem magam úgy, ahogy vagyok?

– Ugyan, David! – mosolyodott el elnézően Nicholas. – Te nem vagy jól. Elmegyógyintézetben voltál!

– Pszichiátriai szanatóriumban – javította ki David. – Önként vonultam be három hónapra, hogy segítséget kérjek az események feldolgozásában.

– Mindegy. A lényeg, hogy romokban hever az életed. És kié ne heverne romokban azok után, hogy ártatlanul meghurcolják? Ez nemcsak az én lehetőségem, hanem a tiéd is. Mindannyiunké. Értünk tenném.

David hallgatott egy sort, majd megrázta a fejét.

– Lassan negyvenegy éve ismerlek – mondta. – Nem áll jól neked, amikor eljátszod az empatát. Szürreális, hogy úgy mondjam… közel sem autentikus. Azt mindenesetre elhiszem, hogy a saját neved tisztázása foglalkoztat. És a polgármesteri cím presztízzsel is jár. Hatalommal. Még több hatalommal. Vastagon szarsz te a városra meg az emberekre. Valójában rám is. Ez csak egy újabb eszköz a kezedben.

– Vagy az is lehet, hogy rosszul ítélsz – felelte Nicholas. – Ha valakit elfogultsággal lehet vádolni kettőnk közül, az nem én vagyok. Ez a szemellenzős igazságbajnoka-póz, amiben negyvenegy éve tetszelegsz, megakadályozza, hogy tovább láss a felszínnél.

– Ugyanazt a vitát folytatjuk újra. Soha nem fogunk egyetérteni – állapította meg rosszkedvűen David. – Pedig azt hittem, azok után más lesz. Hogy eljöhetek úgy az unokaöcsém szülinapjára, hogy nem tépi fel semmi a sebeket, és együtt lehetünk úgy, mint egy normális család…

– Normális család vagyunk – jelentette ki Nicholas. – Ez a család állt mögötted akkor is, amikor a legnagyobb szükséged volt rá. Ennek a családnak köszönhető, hogy most itt lehetsz az unokaöcséd születésnapján. Ez a család soha nem engedte el a kezed, ezt ne feledd.

– Istenem, milyen végtelenül vak vagy – füstölgött David. – Amit az imént műveltél a vacsoraasztalnál, az tökéletesen példázza, miként is vélekedsz a hozzád legközelebb álló emberekről. És csak hogy tudd, ezek az emberek mind a te tetteid levét isszák a mai napig. Azt hittem, megváltozol… azt hittem, hogy a múltkori még neked is elég nagy pofon volt ahhoz, hogy végre felébredj, de tévedtem.

– Befejezted a prédikációt? – villant Nicholas szeme.

– Be – legyintett David, majd felegyenesedett. – Menthetetlen vagy. És most engedelmeddel visszabújok a homokdűnék közé, és tengetem tovább a nyomorúságos életemet.

– Tedd azt. Ott legalább az unalmon kívül nem fenyeget semmi.

Késő este volt, mire bezárta az otthoni irodája ajtaját, és elindult felfelé a lépcsőn a hálószobák irányába. A nap hátralévő részét azzal töltötte, hogy elkezdte felkutatni és rendszerezni a Missy Jones-gyilkossággal kapcsolatos cikkeket és videókat. Frankie igazat mondott: a legutolsó álláspont szerint a Benning család inkább tűnt áldozatnak, mint elkövetőnek a sajtó szemében, az ő nevére pedig kifejezetten előnyös fény vetült. Rendíthetetlen férfi… az életét kockáztató hős… az igazság elkötelezett híve… a példaértékű pater familias – csak néhány jelző, amivel illették. Mivel a Missyvel való viszonyára egyedül a lány barátnője, Karen Macrae kétes igazságtartalmú és zavaros videói utaltak, így ezt a szálat hamar felváltotta a megkérdőjelezhetetlennek tűnő elmélet, miszerint valójában Will Moore folytatott viszonyt az énekesnővel, és a David Benning iránti féltékenysége indította a gyilkosságra. Nicholas remekül szórakozott az elképzelésen, hogyan fogadná mindezt az az aszexuális pszichopata, aki escortokat bérelt fel, hogy alkalomadtán nőtársaságban lássák. Dehát halottként már nem tiltakozhat. Ahogy Arkagyij Vlaszovot ismerte, Will nyom nélkül tűnt el az élők sorából – még maradványokat sem hagytak utána. David aggodalmai túlzóak és feleslegesek: a tökéletes bűnbak elvitte a balhét, nincs már itt semmi látnivaló. Rövid nosztalgia után jöhet az újabb felvonás, amelyben Nicholas Benning meghódítja a hatalom aranyhegyének következő bázisát.

Most azonban valami más kezdte foglalkoztatni. Nicky ajtaja előtt haladt el, és hallotta a bentről kiszűrődő kattogó zörejt. Tizenegy óra múlt, és bár a férfinak nem sok fogalma volt a gyerekek napirendjéről, úgy vélte, hogy a fiú jócskán túllépte a lámpaoltás idejét. Bekopogott, majd miután nem érkezett válasz, óvatosan lenyomta a kilincset. Nicky pizsamában ült a földön, és vadul nyomkodta az Xboxa kontrollerjét. A monitoron két harcos küzdött egymással követhetetlen ütemben; kardok villantak, tűznyalábok röpködtek, és valószínűtlen mennyiségű vér fröccsent szét a harcmezőn. A fiú fejhallgatót viselt, így csak akkor vette észre az apját, mikor az mellé ért.

– Bocsánat, papa – állította le gyorsan a játékot, miközben lekapta magáról a fejhallgatót. – Mindjárt abbahagyom.

– Ha jól sejtem, anyád nem tudja, hogy ilyesmivel játszol. – Nicky nemet intett. Őt magát nem lepte meg a felfedezés. Tudta, milyen érzés, amikor tombol az emberben a harag, és elviselhetetlen a késztetés, hogy levezesse valahogy. Neki a boksz segített. Először csak a zsák, amit a garázsban püfölt, aztán később a sportklubban az a néhány arc, amit bucira vert. Az egyetemi évei után jött rá, hogy a legédesebb csapás az, amit anélkül mér az ellenségére, hogy bemocskolná a saját kezét, és a bokszkesztyűt felváltotta egy sokkal halálosabb fegyver: a toll, amivel sorsokról dönthetett.

Enyhe szorítást érzett a gyomránál, mikor arra gondolt, hogy Nicky talán éppen őt képzeli digitális ellenfele helyébe, akit gyakorlatilag felnégyelt a kardjával. Nyersen fogalmazott, amikor David a nagyszüleik síremlékéről ömlengett, és nem gondolt rá, hogy a fiát mindez hogyan érinti. De isten lássa lelkét, minden oka megvolt rá, hogy abban a hangnemben nyilatkozzon. David nem emlékezhet rá, mert még kétéves sem múlt, de ő megtapasztalta, milyen kegyetlen ember volt az apai nagyapja. És a temetése is örökre az emlékezetébe vésődött: a halottaskocsit kísérő szerény gyülekezet, a fényesre lakkozott faurnák látványa, a földbe hasító lapátok fémes hangja, és a némaság… Senki nem sírt, senki nem szólt egy szót sem; üres szemmel hallgatták a pap szavait, mintha nem is hozzájuk beszélne. Nicholas emlékezett, hogy ők mint közvetlen hozzátartozók léptek utoljára a friss hanthoz. Képtelen volt levenni a szemét az apjáról; egyszerre rémítette meg és ejtette ámulatba az a gyönyörteljes elégedettség, ami a tekintetében tükröződött, mintha valami kozmikus bíróság végre kihirdette volna az igazát. De nem elégedett meg az ítélettel, további elégtételt akart. Nicholas megborzongott, amikor Anthony Benning egyetlen határozott mozdulattal letolta sliccét, majd erőteljes sugárban a földhalomra vizelt. Az anyja felsikoltott, és eltakarta a karján ülő David szemét, Nicholas meg csak állt, és nevetni támadt kedve az egész abszurdumtól. Harminc évvel később azonban, amikor Anthonyt temették, már nem volt kedve nevetni. Játszadozott a gondolattal, hogy követi a hagyományt, és a vizeletével együtt ő is az apja síremlékére üríti az évek alatt felhalmozódott haragját és gyűlöletét, de végül inkább a teljes távolmaradást választotta. Nem akarta, hogy Nicky is így érezzen iránta. Fájóan elviselhetetlennek tűnt a gondolat, hogy a fia majd egyszer megkönnyebbüléssel vesz tudomást a haláláról.

Leereszkedett a földre. Hirtelen sürgető vágyat érzett, hogy beszélgessen a gyerekével, még akkor is, ha ez jóval nagyobb nehézséget jelentett számára a cégbirodalmai kormányzásánál.

– Tudod, a dédapád egy szörnyű alak volt – magyarázta. – Mindenkinek jobb lett volna, ha elfelejtjük az emlékét. Ezért mondtam Davidnek, amit mondtam. – Nicky hallgatott. – Lehet, hogy néha én sem tűnök kisebb rohadéknak, de mindent csak a családért teszek – folytatta a férfi. – Szó szerint bármit megtennék érted. Nem foglak magadra hagyni, mindig számíthatsz rám.

– Tudom, papa.

– Sikerült elszúrnom a szülinapodat?

– Nem a te hibád – vont vállat a fiú. – Semmi kedvem nem volt hozzá. De nem baj… Rosie és Adam elvittek hamburgerezni tegnap, és az jó volt.

– Tényleg?

– Aha. Egyébként Adam jó fej. Rosie összes barátja közül ő a legjobb.

– Ezt észben tartom – mosolyodott el a férfi, majd a monitorra sandított. – Mit gondolsz, kiállsz az öreged ellen egy párbajra?

Nicky előbányászott egy másik kontrollert, és gyorsan elmagyarázta neki a játékszabályokat meg a gombok funkcióit. Nicholas arra gondolt, hogy elégtétel gyanánt hagyja a fiát nyerni, de hamar rájött, hogy olyan terepet választott a mérkőzéshez, ahol esélye sincs. Mire egyáltalán felfogta volna a játékot, Nicky könyörtelenül végzett vele… aztán újra meg újra megsemmisítette. Ez a vereség azonban édes volt, mert talán most először pillantotta meg saját magát a fiában: azt az elpusztíthatatlan életerőt és kérlelhetetlen győzni akarást, ami őt is kiemelte férfiúi felmenői szánalmas sorából. Amit eddig hasztalanul keresett Davidben, most megtalálta Nickyben, és ez büszkeséggel töltötte el. Az igazi győztesnek nincs szüksége arra, hogy nyerni hagyják, mindenképpen az élre tör.

Pár nappal később a Serendipity kicsorgott a kikötőből, és a nyílt vízre érve célba vette Malibut.

– Adj rá egy kis kakaót! – utasította Nicholas a gyakorló kapitányt, aki még kissé bizonytalanul tartotta a kezében a kormányt. Nem csoda: egy közel 34 tonnás monstrumot irányított, ami 1200 lóerővel volt képes felszántani az óceánt. Adam előretolta a gázkart, és a jacht megindult alattuk.

– Köszönöm, hogy vezethetem a hajóját, Mr. Benning – pillantott félszegen Nicholasra. – Elképesztő ez a gép.

– Azért ne bízd el magad. Látszólag könnyen adja magát a leányzó, de okozhat meglepetéseket.

Adam elmosolyodott a kétértelmű célzáson, ami egyszerre utalhatott a méretes tengeri sellőre, és a huszonhárom éves szőke szépségre, aki átölelte a nyakát.

– Adam jól bánik a leányzókkal, igaz, Adam? – nevetett kajánul Rosie.

Nicholas erre az évődésre már nem volt kíváncsi, inkább otthagyta a vezetőállást, és letelepedett az ülőgarnitúrára Laura és Nicky mellé. A nő épp akkor töltött meg két borospoharat, és az egyiket átnyújtotta a férjének. A tekintetében melegség ült, ami a régi időkre emlékeztette a férfit. Ő is elégedettnek érezte magát: élvezte a ritkának számító idilli családi pillanatot.

A közös hajózás és Adam próbavezetése Laura ötlete volt. Mint mondta: „Ha polgármester akarsz lenni, a jövőben jóval szorosabb kapcsolatot kell ápolnod a szövetségeseiddel. Kezdd a családoddal.” Nicholas, aki kapcsolati és kommunikációs kérdésekben hajlamos volt rábízni magát a felesége szakértelmére, tökéletesen egyetértett, bár nehezen állt kötélnek. Végül is nem bánta meg, hogy hallgatott rá: igenis fontos, hogy a nagyratörő embert szövetségesek vegyék körül.