Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Maffia-trilógia, 2013–2015

A férj prostija, 2018

Gyalázat-sorozat 1–3., 2018–2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

Sapho 1–2., 2020

A szárd szikla, 2020

Elit-sorozat 1–3., 2020–2021

Frontvonal, 2020

Légy(ott) Isztambulban, 2021

Sava-Borsa szakácskönyv, 2021

Az Arab-sorozat 1–7., 2015–2022

Párban Nápolyban, 2022

Álszemérem, 2022

Célzott gondolatok, 2022

Copyright © Borsa Brown, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Dér Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-43-3

1. FEJEZET

Varvara

Lehunyom a szemem, szinte hallom, ahogy a fülem mellett süvít a szél. Meleg van a szobában, a kandallóban ropog a tűz, mégis átjár az ismerős borzongás, amit mindig érzek Fehéroroszországban.

– Gyere ide! – utasít Vlagyimir, de nem mozdulok.

Öt éve vagyok a felesége, olykor úgy érzem, hogy nem ismerem őt, máskor meg úgy, hogy talán én tudom a legtöbbet róla.

Kinyitom a szemem, vakít a fehérség, amit a hófödte táj látványa nyújt.

Mennyire gyönyörű!

A sivár, kopár föld is tud csodálatos lenni, ha magára ölti a tisztaságot és a puhaságot. Számomra mindig is ezt jelentette a hó.

Megfordulok, szemügyre veszem Vlagyimir elnyúlt testét az ágyon. Középmagas, szikár, de csupa izom. Emlékszem, amikor először láttam, nem tudtam eldönteni, hogy tetszik-e a csontos álla és a kissé hegyes orra, vagy taszít.

Aztán ő segített eldönteni.

Vlagyimir vonzó férfi, hülye lennék, ha nem venném észre, hogy megnézik őt a nők, bár talán a figyelem annak szól, hogy roppant befolyásos és gazdag.

Elindulok felé, ő végignéz rajtam, majd halványan elmosolyodik. Néha megrettenek a felismeréstől, hogy hányfajta mosolya létezik. Van a valóban kedves, a lenéző, a más kínján örvendező, a kéjtől duzzadó, sőt… létezik az a mosolya is, ami tulajdonképpen nem is mosoly, hanem inkább dühöngés.

– Csak tudnám, mit élvezel abban, hogy ott álldogálsz az ablakban, és nézed a tájat.

– Csodálatos… Tudod, hogy szeretem. Néha te is értékelhetnéd.

Leülök az ágy szélére, ő kinyújtja a kezét, és letolja a vállamról a selyem hálóingem pántját.

– Ez az, ami csodálatos… – A mellemet bámulja, majd közelebb húzódik, és csókolgatni kezdi. – Semmi ridegség, csupa szenvedély. Odavagyok értük… – Megtámasztom a koponyáját, a vastag, tömör hajkoronájának szálai beférkőznek az ujjaim közé. A tükörben figyelem, ahogy a szőkésbarna hajtincsei néma táncot járnak az én kreol bőrömmel.

Emlékszem, Vlagyimir régen mindig csak úgy szólított, hogy „Koktél”. Folyton-folyvást mást sem hallottam, csak ezt: „Gyere, kényeztess, Koktélom! Hadd kortyoljak belőled, ízletes Koktélom! Szépre lett keverve az én kis Koktélom!” Sorolhatnám napestig. A nem mindennapi elnevezést annak köszönhetem, hogy bár a szüleim hivatalosan oroszok, a felmenőim között akad lengyel, magyar, sőt török is. Ennek ráadásaként pedig itt kötöttem ki Belorussziában.

– Folyton magamra hagysz, Vova!

Hátrébb dől, mérgesen a szemembe néz, és elfintorodik. Utálja, ha így becézem. Egyszer azt mondta nekem, hogy így senki más nem szólíthatja, csak az édesanyja. Az édesanyja azonban sok-sok éve meghalt, így néha veszem a bátorságot, hogy becézzem.

– Hagyjuk ezt! – csattan fel a hangja.

– Vlagyimir, kérlek…

– Hosszú lesz az utazás. Először Magyarországra megyek, aztán pedig New Yorkba. Nem bírnád. – Mélyen nézek a gyönyörű kék szemébe, mire ő visszahanyatlik a matracra. – Tudod, hogy ezt gyűlölöm. Ha üzleti útra megyek, akkor nincs ott helyed! Te a feleségem vagy, a családom, egyszerűen nem akarom, hogy velem legyél olyankor.

Igen, ezt már számtalanszor hangoztatta az elmúlt öt évben, és ostoba lennék, ha nem érteném. Vlagyimir amolyan üzletember. Értsen mindenki egy belorusz üzletemberen azt, amit akar. Úgy fogadtam el őt, ahogy van. A piszkos dolgait, a korrumpált embereit, a jószívűnek látszó, de valójában nagyon is kapzsi férfit, aki mégis meghódította a szívemet. Szeretem. És ahogy most erre gondolok, kissé elfacsarodott szívvel teszem fel magamban a kérdést: vagy talán csak szerettem?

– Több időt szeretnék veled tölteni!

– Most töltöttünk együtt időt, Varvara!

Mindig libabőrössé válok, amikor ilyen éllel mondja ki a nevemet. Irigylem őt, mert nem csupán mosolyogni képes számos módon, hanem neveket vagy éppen egy köszönömöt kimondani is.

Talán csak én ismerem őt ilyen jól.

– És most, hogy itthon voltál Minszkben három hetet, és minden éjszaka elszórakoztunk, úgy gondolod, hogy újra továbbállhatsz pár hétre, mert ugye az üzlet az első! – Felpattanok az ágyról. – Persze, egy szavam sem lehet! Hiszen az itthoni kötelességedet elintézted.

– Varvara!

– És innentől majd minden hívásod azzal kezdődik: „na, szerelmem?”. És én tudni fogom, hogy ez a két nyomorult szó azt jelenti, sikerült-e teherbe esnem!

– Az isten verje meg! – ugrik föl ő is, és felém indul. – Sosem kértem ezt számon!

– Tudod, miért nem esek teherbe? Mert nem is érzem, hogy igazán akarom!

Végre őszintén szalad ki a számon, ami sok hónapja bennem lakozik. Számtalanszor feltettem már magamnak a kérdést: ugyan miért is szüljek? Családról fantáziálok, de Vlagyimir fikarcnyit sem változtatna a szokásain, márpedig ahhoz hozzátartozna, hogy minimális időt töltsön itthon.

Megmarkolja a karom, és bár próbál finoman húzni, sajog a bőröm.

– Ezt hogy érted? Remélem, nem úgy, hogy fogamzásgátlót szedsz!

Könnybe lábad a szemem attól, hogy ezt feltételezi rólam.

– Nem. De hallottál már arról, hogy minden agyban dől el? És én jelenleg nem érzek arra határtalan vágyat, hogy gyereket szüljek neked!

Taszít rajtam egyet, belebújik a földön heverő alsógatyájába, majd kapkodva magára ölti a gyűrött ingét. Mindez csak pótcselekvés, le akar nyugodni. Kivárok, a leghelyesebb, ha ilyenkor nem próbálom fékezni vagy bármiről is meggyőzni. Olykor rám pillant, hosszú másodpercek után abbahagyja az öltözködést, és felém fordulva sóhajt egyet.

– Sosem titkoltam, Varvara! Gyereket akarok!

Így van, sosem titkolta. És nemrég még én is akartam…

Ő harmincöt éves, én harminc. Huszonöt voltam, amikor feleségül vett, és már az első időkben másról sem beszélt, csak arról, hogy milyen gyönyörű gyerekeink lesznek. Hittem neki. Hittem az álmaiban, a vágyaiban… És fáj, hogy megkopott bennem ez a hit.

– Tudom. De értsd meg, Vlagyimir… úgy érzem, hogy eltávolodtunk egymástól.

– Nem távolodtunk el! Sokat dolgozom és utazom, ez igaz, de ez eddig is így volt, Varvara!

– De nekem ez így nem jó!

Kihúzza magát, majd széttárja a karját. Újra megvillantja az egyik mosolyát. Ez most az agresszív és céltudatos vigyor.

– Na és akkor hogy jó neked? – kérdezi halkan.

Felém lép, elkapom a pillantásomat, mert a nézésétől is megremeg a lábam.

– Ne egymás mellett éljünk, hanem egymással. Része akarok lenni az életednek, Vlagyimir!

– A legnagyobb része te vagy az életemnek.

– Dehogy! – Csak ennyit tudok kinyögni, utána inkább némán megrázom a fejem. Úgysem értené meg. Amikor megismertem, már akkor sokat utazott, sejtettem, milyen élet vár rám, de úgy képzeltem, ha családalapításba kezdünk, az nem arról fog szólni, hogy időnként hazajön, és akkor, mint egy tenyészkancát, megdolgoz.

Nem kezd tombolni, nem próbálja bizonyítani az igazát, de csak azért nem, mert tudja, hogy pár órán belül elrepül, és nem ér ez az egész annyit. Úgyis neki lesz igaza, úgy, ahogy mindig. Ennek felismerésétől felvértezve magam, megemelem a fejem, és az arcába mondom:

– Vagy magaddal viszel, vagy mire visszajössz, már nem leszek itt.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy elválok.

Most nem mosolyog, hanem egyenesen felnevet. A hajába túr, pont oda, ahol pár perce még én simogattam.

– Értem. Elválsz… – Nem hangos, nem is értetlenkedő, inkább csak kijelentésként ismétli utánam. – Tehát elhagysz azért, mert sokat utazom, és ezt a jólétet biztosítom számodra! Mert, javíts ki, ha tévedek, de azt azért szögezzük le, hogy luxusban élsz!

– Nem erről van szó!

– Semmi sem meglepetés, Varvara! Ilyen voltam, vagyok, és leszek.

– Jó, akkor másképp fogalmazok! Nem te változtál meg, hanem én. Talán már nem becsülöm oly nagyra az anyagi javakat. Talán már nem az a huszonéves liba vagyok, aki élvezi, hogy medencés házban lakik, és többmilliós bundát hord.

Kitágulnak az orrlyukai, a szeme pedig összeszűkül. Imádtam régen, amikor hunyorgott, olyan édesnek tűnt… Pedig, ha őszinte akarok lenni, akkor Vlagyimir sosem volt „édes”. Mindig tudja, hogy vegyen le a lábáról embereket, de neki mindez üzlet. Néha úgy érzem, én is az voltam. A külcsín számított, akart egy szép, virágzó feleséget, és én jó alapanyagnak tűntem az utódgyártáshoz.

Borzasztó, hogy már így gondolkodom erről az egészről… a házasságomról…

Túl keserű vagyok, talán a lelkem mélyén mégis örülnék egy gyermeknek, csak már nem akarok szembenézni azzal, hogy nem sikerül teherbe esnem.

– Nem becsülöd… – ismétli utánam.

– Környezetváltozásra van szükségem, Vlagyimir! Azt hittem, ezt majd megérted. Miért olyan nagy baj, ha egy feleség a férjével akar tartani?

– Hallod magad, Varvara? Mit hiszel? Várost nézek, kávézom, és ünnepi vacsorákkal kényeztetem magam, amikor távol vagyok?

– Tisztában vagyok vele, hogy mit csinálsz! – üvöltök rá, mert úgy beszél velem, mintha a gyereke lennék. – Nem, egyáltalán nem képzelem, hogy nyaralni jársz, amikor elmész itthonról, de mindketten tudjuk azt is, hogy nem egy gyárban robotolsz.

Közelebb lép, mire én valamiért hátrálni kezdek. Ez neki is feltűnik, mert megtorpan.

– Te félsz tőlem?

Annyira meglep a kérdés, hogy nem tudok rá felelni. Nem gondolkodtam még ezen. Nyilván azt a bizonyos félelmet vagy rettegést sosem éreztem vele kapcsolatban, noha tudom, hogy Vlagyimir Bandurov bizony veszélyes ember.

De hiszen én a felesége vagyok…

Úgy természetes, ha a félelemnek a legkisebb szikrája sem gyullad bennem, ha róla van szó. Sőt! Ő kéne hogy legyen a támaszom és az oltalmam.

– Nem…

– Hátrébb léptél, pedig csak meg akartalak ölelni.

– Mert nem akarom, hogy szexszel zárd le ezt a beszélgetést.

– Nem szexről beszéltem, hanem egy ölelésről.

– Mindketten tudjuk, hogy milyen vagy, Vlagyimir.

Régen, amikor még olykor nevetve meséltem anyámnak arról, hogy éppen milyen bagatell ügyeken vesztem össze a férjemmel, és hogy ő úgy vélte, az a dolgok legjobb megbeszélése, ha szeretkezünk, nevetve mondta, hogy a férfiak az ölükkel oldanak meg problémákat.

– Értem… – suttogja.

Megfordul, a hálószoba végébe sétál, majd eltűnik a fordulóban, ami a gardróbba vezet. Hallom, ahogy pakolászik, óvatosan utánaosonok. Ellépek a fésülködőasztalom mellett, majd beállok az ajtóba.

– Mit csinálsz? – kérdezem, mert levett egy bőröndöt és egy kézipoggyászt.

Jó ideig vizsgálgatja a koffert, mintha a port törölgetné róla, de végül megfordul, hozzám sétál, és lenéz rám.

– Pakolj! Velem jössz!

Ádám

– Adam! – paskolja meg a vállam Jurij.

– Áááádááám! – mondom a képébe, nagyra tátva a szám, vicceskedve, mert tudom, ha az ég a földdel összeér, én akkor is „Adam” leszek. Többet mozgok nemzetközi területen, mint itthon, úgyhogy már megszoktam, hogy mindenki a saját akcentusán ejti ki a nevem, de szeretem ezzel cukkolni az ügyfeleimet.

– Aaaadaaam! – ismétli, és szent meggyőződése, hogy most jól mondja. – Na? Fejlődtem? – kérdezi angolul.

– Tökéletes.

Amikor megalapítottam a céget, ami személyvédelemmel foglalkozik, azon voltam, hogy a legjobbakat alkalmazzam. Ezt azóta sem adtam fel. Van köztünk amerikai Navy Seal-es veterán, a francia idegenlégióból leszerelő, a német KSK-ból lelépő, vagy éppen a fehérorosz NBC-ből magánutakra masírozó fazon is. Ilyen például Jurij is. Na és a magyar fiúkat még meg sem említettem, pedig ők a mag. Mindnyájan megjártuk a háborús övezeteket, van, aki mesterlövész, van, aki rohamkatona, de egy biztos: a fegyveres erőknél szolgáltunk, és elég sokra vittük. Hogy miért is kerültünk ki a körforgásból, és lettünk amolyan vállalkozók? Pénz! Pénz, pénz és pénz!

– Sokára ér ide a gép?

– Dehogy! Kábé két óra. Addig ellenőrizd még, légy szíves, párszor a cuccot!

Jurij bólint, de nem nagyon hatja meg őt az utasítás, mert továbbra is a telefonján pötyög. Kérdeztem már párszor tőle, hogy mit csinál ilyenkor, azt válaszolta, hogy eteti az állatait. Tökéletes az angolunk, így nehéz volt elfogadnom, hogy olykor mégis félre tudok érteni ezt-azt. És mi volt még ennél is rosszabb? Amikor kiderült, hogy nem értettem félre, mert ez a barom tényleg valami állatokat etet egy játékban. Répát ad a lovaknak, még az istállót is kipucolja, és figyelmeztetést kap, ha valamit elfelejtett megcsinálni a virtuális farmján.

Most komolyan… ha valaki ezt akarja csinálni, az miért nem élőben csinálja? Ráadásul mindegy neki, ha esik, ha fúj, ha éppen valami megbeszélésen vagyunk, ő fogja, és „szénát visz a lovaknak”. Ennél már csak az lenne keményebb, ha munka közben is elővenné a telefonját, és, tököm tudja, esetleg a fészer sarkában éppen a ma született kiscicákat gondozná az anyjuk helyett.

Na mindegy, nem kötök bele, mert Jurij jó gyerek. Ezt a melót is neki köszönhetem, pontosabban a kapcsolatainak. Amikor eljött a különleges egységtől, begyűjtötte az értékes embereket, és nekem meg van olyan szerencsém, hogy ezt kamatoztathatom. Gyakran védtek egy üzletembert, aki azóta is ragaszkodik Jurijhoz, ha külföldre utazik. Szóval, azt hiszem, soha nem akarom megtudni, hogy voltaképpen mikor és hol ismerték meg egymást, elég annyi, hogy ha utazik a pasi, akkor az én cégemet kéri fel személyvédelemre, mert Jurij nekem dolgozik.

Van okom itt tartani Jurijt. Azt hiszem, tiszta, hogy miért. Nem csak viszi a pénzt, de hozza is.

Zsíros meló ez, és még csak nem is nehéz, hiszen annyi a tennivalónk, hogy utazunk ezzel a Bandurovval, ahova éppen szólítja az üzlet. Bizonyára van pár ellensége, és ne ködösítsünk, nem jófiú, az egyszer szent.

Látom, hogy van egy nem olvasott üzenet a telefonomon, ezért megnyitom. A kinti védelmi cégtől jött, akikkel mindent leegyeztettem már. Igen, van mit… Szokások, bolondériák, kedvtelések, hobbik… Mindig mindent tudnunk kell az ügyfélről, mert a nap huszonnégy órájában a sarkában leszünk. Ha biciklizni szeret, mi is azt fogunk. Ha futni jár, mögötte loholunk majd. Ha bungee jumpingozni óhajt, ugrunk vele… Szóval igen fontosak ezek a tájékoztatások. Bandurovról a legképtelenebb infó az volt, hogy csak és kizárólag egészséges ételeket eszik. Hát, elég vicces, tekintettel arra, hogy kb. fegyverkereskedelemből meg mindenféle korrupcióból él, és politikailag is jól alátámasztott az uraság. A kábítószer, pénzmosó vállalatok vagy bordélyházak üzemeltetése már csak hab a tortán, de mi ugye behunyjuk a szemünket.

De a lényeg, hogy egészségesen étkezik.

Ha főbe is lövik egyszer, az egyszer biztos, hogy nem túlsúlyosan, magas koleszterinnel fog elpatkolni.

Megjegyzem, látszik rajta az egészséges táplálkozás, egész jól néz ki a pasi. Tőlem két évvel idősebb, harmincöt éves, jó kiállású.

Megnyitom az üzenetet:

„A repülőgépen utazik majd Varvara Bandurova is. A hölgy Vlagyimir Bandurov felesége.”

Leengedem a telefont, és felsóhajtok. Ez most komoly? Arról informál, hogy ez a nő a felesége? Azóta tudom, amióta az első utazást és védelmet végigcsináltuk Bandurovval. Mindent tudok. Mindent! Az egész családfáját, még azt is, hogy a nagyapja hány cukorral itta a kávéját meg a teáját.

„Kérem, a személyi védelemhez a létszámot eszerint alakítsák. Három testőr jelenlétére van szükség a szokásos kettő helyett.”

Nagyszerű! Kár, hogy nem akkor szól, amikor megérkezett a gép. Van két órám rá, hogy az egyik fiút berángassam ide, és elintézzem, hogy a repülési engedélyre rákerüljön a neve.

Jurijhoz fordulok, és belerúgok a talpába, mire lecsúszik a lába a székről.

– Na! – mordul rám.

– Szólj a bátyádnak, hogy jöhet ő is, ha akar!

Lev két évvel idősebb Jurijnál, de mondjuk úgy, hogy későn érő típus. Azt csinálja, amit előtte az öccse. Jurij beállt a seregbe, Lev követte. Jurij különleges katona lett, Lev követte. Jurij leszerelt, Lev is leszerelt. Jurij ideköltözött Magyarországra, Lev is ideköltözött. Azt hiszem, a legkisebb kockázatot vállalom a testvérpárral.

– Nem tud. Beteg.

Csípőre teszem a kezem, és oldalra billentem a fejem.

– Remek. A főnök vagyok, tudod, Jurij?

– Tudom, tudom…

– Az a minimum, hogy tudjak róla, ha valaki beteg.

– Jó, hát nem tudhattuk, hogy szükség lesz rá. Két szabad hete van beírva.

Maradjunk annyiban, hogy mindkettőnknek igaza van. Nyilván azt gondolta, ilyen esetben nem kell felvilágosítani a náthájáról, holott a szabályzat szerint azt is tudnom kell, ha tüsszentett az este. A protokoll szerint minden egészségügyi problémát közölnünk kell a vezetővel, aki ugyebár én vagyok, mivel az enyém ez a cég.

Ezt olykor azért tudatosítom magamban, mert amikor az ilyen telefont pötyögő érdektelenséget és „leszarlak” stílust látom, egy senkinek érzem magam.

De hiába őrjöngök, igazából nincs miért lovagolnom ezen az egészen, embert kell szereznem.

John, az amerikai srác, amikor egyszer Magyarországra jött, belezúgott egy lányba. Megnősült, itt maradt. Munkát keresett, és nálam kötött ki. Úgy hiszem, ő jó választás lesz, ezért odaszólok Jurijnak.

– Felhívom Johnt. – Bólint. – Te meg, ha befejezted a kacsák etetését, és a tehenek fejését, akkor foglalkozz a melóval is, ami pénzt hoz!

John éppenhogy csak beesik, amikor megkapjuk a fülesbe, hogy landolt a magángép.

– Gyerünk, fiúk! – igazítom meg a zakómat. Jurij végre elteszi a telefont, mire rászisszenek. – Innentől szolgálat.

– Persze, persze…

John felröhög, ő is nevetségesnek találja Jurij hóbortját. Néha piszkáljuk vele, de ezt is csak amolyan testvéri szeretetből.

– Remélem, kefélni élesben szoktál!

– Nagyon vicces ez az amerikai csávó! – fintorog Jurij. – Csak hogy tudd, otthon a csajok egyenesen vadásztak rám.

– Még szerencse… mert te ugyan hogy vadásztál volna ilyen kinézettel…

– Nekem hírem volt.

– Jó vagy rossz híred?

– Az a lány, aki velem jött el, nem kellett hogy féljen az üresjárattól.

John rám néz, felhúzom a vállam, ezért rákérdez:

– Mi az az üresjárat?

Jurij grimaszol egyet, leinti Johnt, miközben oroszul káromkodik. Aztán végül, mintha egy taknyos gyereknek mondaná, kioktatja Johnt:

– Az üresjárat, amikor nem élvez a csaj. Érted? – Végigmérve Johnt, tovább cukkolja: – Vannak olyan balfaszok, akik rohadtul nem értenek a nőkhöz…

– Remélem, nem rám célzol, te kis orosz!

Bár Jurij hivatalosan belorusz állampolgár, John mindig csak simán „leoroszozza.” Talán Jurij azért nem veszi ezt zokon, mert amikor született, Belorusszia még a Szovjetunió tagállama volt.

Jurij felnevet.

– Pedig te pont úgy nézel ki, mint aki nem tudja megadni a nőnek, ami jár neki.

Jól ismerem mindkettőt, ez csak amolyan bemelegítés. Nem vesznének össze, főképp azon nem, hogy kinek mekkora a farka, vagy milyen messzire hugyozik.

– Még szerencse, hogy így, a szerencsétlen alkatommal is találtam egy nőt, aki feleségül jött hozzám, és gyereket szült nekem – vonja fel a vállát John.

– Ja! Egyébként tényleg szerencse… – röhög vissza Jurij.

– Na jó, ha ezt megbeszéltétek, akkor esetleg indulhatnánk – avatkozom közbe.

– Még meg kell fésülködnöm… – röhög tovább John, amikor belenéz az egyik tükörbe. Tény, ki van nyalva, ahogy mi is, de a feje hagy kívánnivalót maga után. John egyébként is tipikus amerikai. Nem fogja föl, hogy a világban vannak olyan helyek, ahol nem úgy fogadnak el, ahogy vagy, hanem megkövetelik, hogy olyan legyél, amilyennek ők látni akarnak. Ezt le lehet éppenséggel szarni is, csak nem olyan esetben, amikor az ember abból él, hogy mások elvárásainak feleljen meg, persze. Testőrök vagyunk, de ez egy bizalmi munka. Ha nem vagy szimpatikus a megbízónak, már repülsz is.

Az egyenruhánk egységes. Mindhárman fekete öltönyt viselünk, ami alatt fehér ing és golyóálló mellény feszül. Ez az alapfelszerelés, ha szolgálatban vagyunk, ezt mindig viseljük.

– Járművek lerendezve?

– Pipa.

Fontos, hogy egész utunk során olyan autókkal közlekedhessünk, amiket átvizsgáltunk, és páncélozottak. Mivel most nem Európában maradunk, hanem Amerikába megyünk, jobban jártunk, hogy e tekintetben helyi segítséget kértünk.

– Sofőr?

– Én szoktam lenni, Adam! – mered rám Jurij, mintha nem tudnám.

– Az oké, de most Amerikába megyünk. Ismered az ottani útvonalakat? Szükségünk lesz az első napon valakire, aki felvilágosít, és kicsit kioktat.

Jurij leint.

– Ja! Az oké. Van rá ember. De a második naptól én vezetek.

Természetesen minden lehetséges útvonalnak megkaptuk a leírását, és a térképek alapján felmértük a terepet, utcákat, de vannak egérutak, amikről az ember a helyszínen szerez tudomást. Márpedig nagyon jó ezekről valóban tudomást szerezni, mert adódhat olyan helyzet, hogy árkon-bokron át, de menni kell, és az idő, az a mi esetünkben nemcsak pénzt jelent, hanem életet is.

– Hány járművet intéztél?

– Egyet.

– Biztos, ami biztos, intézz még egy kocsit, mert jön a felesége is.

– Baszki! – emeli meg kapkodva a telefonját.

Na igen. Szeretjük az utolsó pillanatos szervezkedéseket.

Kilépünk a friss levegőre, az este langyos, bár egyesek azt mondanák, hogy bazi hideg van. Március van, lassan tavaszodni kezd, és beköszön a meleg. Szeretem ezt… már amikor itthon vagyok, mert vannak a világnak szegletei, ahol a március faszfagyasztó hideget jelent.

John felszisszen mellettem:

– Ezt a mocsok hideget itt folyton!

Elvigyorodom.

– Na mi van, floridai fiú? Kemény az élet? – lököm őt meg.

– Mondtam, hogy selejt! – vág közbe Jurij. – Egyszer jönnél el az orosz télbe, beléd fagyna a szar.

Ezen mindhárman elnevetjük magunkat, majd John megjegyzi:

– Hát igen. Nagyon kíváncsivá tettél… Vajon milyen lehet Oroszország?

Kitör belőlünk a röhögés, mert jól tudjuk, hogy John olyan egységben szolgált, ami kifejezetten sűrűn járt titokban orosz földön.

Beülünk a személyautóba, ami a magángéphez visz minket. Várnak a megbízóink, és vár minket egy körülbelül három- vagy négyhetes megbízás.

Hátradőlve próbálom tudomásul venni, hogy jó pár dolgot át kell dolgoznom, hiszen plusz egy főre kell vigyáznunk, és amilyen szerencsénk lesz, ez a lelkes asszonyka jön-megy majd, sőt, talán a férjét is elkíséri az üzleti megbeszéléseire. Ez duplán ront a helyzeten, mert a védett személy, Vlagyimir Bandurov, és az ő legkedvesebb védett személye a felesége.

Alap. A védett személynek is van védett személye.

Ő lesz a kincs, akin szintén rajta kell tartani a szemünket, és a kincs az mindig megosztja a figyelmet, engedetlenné teszi a védett személyt.

2. FEJEZET

Varvara

Bolond lennék, ha nem venném észre, hogy büntet. Haragszik rám, amiért kierőszakoltam ezt az utazást, és vannak pillanatok, amikor én is haragszom magamra. Tulajdonképpen nem értem, miért csinálom ezt. Mire jó? Ha neki nem hiányzom hetekig, akkor miért tukmálom rá magam? Kétségbeesetten küzdök a kapcsolatunkért, de őt csak az érdekli, hogy mikor születnek gyerekeink.

Régebben nagyon megbántott, az utóbbi időben egyre gyakrabban eszembe jut. Simán a képembe mondta, hogy egy család vagy egy házasság csak és kizárólag a gyerekek születése után tud kiteljesedni. Igazat adtam neki, de most, hogy ez a jövőkép még mindig csak egy vágyálom, selejtnek és eldobhatónak érzem magam. Sosem tette szóvá, hogy nem esek teherbe, de vannak dolgok, amiket az embernek nem kell kimondania. A szemében ott bujkál a szemrehányás, a kétségbeesés, és még annak is felvillan a lehetősége, hogy eldob, hiszen ő tökéletes. Erről szentül meg van győződve. Olyannyira, hogy amikor kértem, menjünk orvoshoz, közölte, hogy ez remek ötlet, jelentkezzek be a nőgyógyászhoz. Az eszébe sem jutott, hogy neki sem ártana kivizsgáltatnia magát. Kérdőn néztem rá, mire üvölteni kezdett, mint egy vadállat, hogy ő igazi férfi, és ne raboljam az idejét ilyen hülyeségekkel. A nőgyógyász nem talált semmit, Vlagyimirt pedig már okolni sem merem. Talán ezért vált meggyőződésemmé az, amit mondtam neki, miszerint az elmém nem engedi ezt a megtermékenyülést.

Az ember mindig magyarázatot talál a sikertelenségre.

És most itt ülök, hetekre ráerőszakoltam magam, aminek az lesz az eredménye, hogy folyton hangoztatja majd, hogy mekkorát hibáztam, amiért vele jöttem. Persze már most látom, hogy minden este nekem esik majd, mintha ez az egész arról szólna, hogy amíg a feleség teherbe nem esik, minden éjjel kötelező meghágni. Van, amikor már nem is tudom élvezni… Nem tudom átadni magam a szenvedélynek, mert ő csak azzal foglalkozik, hogy elélvezzen, és megtermékenyítsen.

– Igazán ideérhetnének! Nem érünk rá! – dörren fel hangosan, nekem pedig fogalmam sincs, hogy miről beszél.

Elindulásunk után csak annyit közölt, hogy Magyarországon leszállunk egy időre, és onnan megyünk tovább New Yorkba. Az okát nem közölte, ezért most esik le, hogy várunk valakiket.

A személyzet egyik tagja, aki az ajtóban állt, belépve közli:

– Itt vannak, Bandurov úr!

Férjem csak bólint, én azonban fölteszem a kérdést:

– Kik?

Rám emeli a szemét, mintha csak arra szólítana fel, hogy hallgassak.

– A kíséretünk.

– Milyen kíséret? Én azt hittem, kettesben utazunk.

– Kettesben utazunk. Ők nekem dolgoznak – dobja félre az öléből a papírjait, amit eddig megrögzötten bújt, nehogy rám kelljen néznie. – Van kérdésed még, Varvara?

Párszor éreztem már ilyet… Nem is tudom, hogy magyarázzam el… Vlagyimir otthon kedves, de ha kitesszük a lábunkat, vagy mások is vannak körülöttünk, akkor teljesen megváltozik. Mintha folyton fitogtatná a hatalmát, vagy szégyen lenne, hogy mi szeretjük egymást.

Szeretjük egymást?

Nem tudom. Azt sem, hogy ő mit érez irántam, és azt sem, hogy én mit érzek iránta. Vlagyimir nem tud veszíteni, és nem is szokott. Néha úgy gondolom, hogy ezt a házasságot és a mi családalapításunkat is csak ezért nem adja fel. Vesztesnek könyvelné el magát. Olyan embernek, aki nem volt képes gyereket nemzeni a feleségének.

– Van. Talán csak nem baj, ha kinyitom a szám?

– Dehogy, kedvesem…

A híres „kedvesem” szó, ami valami egészen mást jelent.

– Az irodádból mindenki Minszkben maradt. Kik azok, akik itt szállnak fel Budapesten?

Föláll, nem válaszol, kapóra jön neki, hogy a fedélzetre lép három férfi. Vlagyimir mellett megtanultam, hogy a részletekre sem árt figyelni, ezért inkább befogom a számat, és őket hallgatom. Az egyiket ismerem, láttam már Minszkben, a nevére is emlékszem, ő Jurij. Hétköznapi srácnak tűnik, de Vlagyimir mindig azt mondta róla, hogy ügyes őrző-védő. Igen, emlékszem, így fogalmazott, és azt is hozzátette, hogy a bőrgyárnál is szokta alkalmazni. Pokoli ostobának tartom magam, merthogy Jurij nem egy kis vagyonőr, az most tisztán látszik. Öltönyt, fehér inget és nyakkendőt visel, csakúgy, ahogy a másik kettő.

Őket is szemügyre veszem, az egyik középmagas, inkább tömzsinek tűnik, a másik Vlagyimirtől magasabb, és látszik, hogy nem most találkoznak először.

Felém indulnak, Vlagyimir rám sem néz, én azonban gyorsan fölállok. Megtorpannak, a férjem pedig szokásához híven eljátssza a gondoskodó, kedves férjet.

– A hölgy a feleségem, Varvara.

– Jurij! Mi már ismerjük egymást.

Jurij a férjemre néz, mintha engedélyre várna, Vlagyimir arca azonban meg sem rezzen.

– Igen, asszonyom.

Átnézek az alacsonyabb fickóra, kissé már kopaszodik a halántékánál, de így közelről azért feltűnik, hogy nem a súlyfeleslegtől ilyen telt, hanem az izomzata teszi robusztussá. A szemébe nézek, de csak ennyit mond:

– Asszonyom.

Várok egy darabig, hátha bemutatkozik, de elfordítja a fejét. A harmadik fickóra pillantok, ő egyenesen a képembe bámul. Sűrű barna szemöldöke van, dús, rövidre nyírt, ápolt arcszőrzete. Nem tudom, miért, de kimondom a nevemet bemutatkozásképpen, pedig a férjem már közölte mindenkivel.

– Varvara Bandurova.

Nem bólint, nem pislog, csak ugyanazt mondja ki határozottan, mint a másik:

– Asszonyom.

A férjem továbbindul, ők hárman pedig követik.

Utánuk fordulok, próbálom magam meggyőzni annak ellenkezőjéről, ami egyértelmű.

Ezek ugye nem testőrök?

És miért itt?

Otthon nem járkálnak körülöttünk testőrök.

Pofátlanul utánuk lódulok, és simán leülök Vlagyimir mellé. Egy ideig meglepődötten néz rám, majd próbálja elütni a kínos perceket.

– Nos, Adam, képzelje, a feleségemben csörgedezik magyar vér is. Igaz, drágám? – fordul felém, miközben a karját a térdemre helyezi. Látom, hogy a fickó, akihez beszél, a férjem kezét mustrálja, ami a lábamon pihen.

Bólintok, a férfi azonban visszakérdez:

– Ó, valóban?

– Igen. Tud is magyarul pár szót.

– Tényleg?

Elég ostobának tűnik ezzel a folytonos visszakérdezéssel.

– Régen elkezdtem tanulni, de nagyon nehéz volt – mosolyodom el. – Maga szerint mi a legnehezebb magyar szó?

Vlagyimir felsóhajt, tudom, hogy dühítem.

– Fogalmam sincs, asszonyom. Én már annak is örülnék, ha olykor rendesen mondanák ki a nevemet.

Némiképp vicces, amit mond, mégis olyan merev arccal áll, mintha egyenesen megtiltották volna neki a derűt.

– Adam. Ha jól emlékszem. Előbb így szólította magát Vlagyimir.

– Ádám – javít ki, és ebből úgy sejtem, jobban szereti az anyanyelvén használni a nevét.

Ennyit mond, nem többet, de nekem végigszánt a gerincemen valami, amitől lúdbőrössé válok. A kezemet végigsimítva ismétlem:

– Ádám.

Az ajka alig láthatóan megnyílik, mintha meghatódna attól, hogy helyesen mondom ki a nevét. Vlagyimir összecsapja a tenyerét, és hangosan röhögni kezd, már-már harsányan és közönségesen üvölti:

– Mondtam én, hogy van benne magyar vér! – Nem tudom levenni a szemem Adamról, ő is döbbenten néz. – Igaz, kis Koktélom? – Erőteljes csókot nyom az arcomra, úgy viselkedik velem, mintha valami cicababa lennék.

Fölállok, amitől lecsúszik rólam a keze. Csak egy szót vagyok képes kinyögni:

– Elnézést…

Besietek a mellékhelyiségbe, és elbőgöm magam.

Ádám

Hú, ez baszott kínos volt!

Mindaddig ácsorgunk feszengve, míg Bandurov int, hogy leülhetünk, ahova akarunk.

Jurij rám sandít, de nem szól semmit. John ott ül le, ahol éppen van, mi Jurijjal kissé messzebb megyünk.

– Adam… – motyogja, miközben erőlködik, hogy helyesen ejtse ki a magánhangzókat. Nem sikerül neki. – Bandurova asszony egész ügyes, nem igaz? – Nem felelek. Leülök, és becsatolom magam. Jurij is helyet foglal, idegesít, hogy folyamatosan a képembe bámul. – Tudtam, hogy meg fogsz lepődni.

– Nem vagyok meglepődve. Mitől lennék?

– Nem ilyen nőre számítottál, mi?

Őszintén? Igazából semmilyen nőre nem számítottam. A tökömet sem érdekli, hogy a védett személynek milyen a felesége. Engem csak az érdekel, hogy azt csinálják, amit mondok, a meló simán menjen, és megkapjam a pénzt.

– Már a kérdést sem értem.

– Leesett az állad. Nyugi, nekem is, amikor először láttam.

– Max attól esett le az állam, hogy ki tudja mondani helyesen a nevemet.

Megcsóválja a fejét, csak azért nem nevet fel hangosan, mert szolgálatban vagyunk. Jurij mindig tudja, hol a határ. Úriemberként is tud viselkedni, meg szaros kölyökként is.

Előveszi a telefonját; amíg azt csekkolja, én kinézek a pályára. Hamarosan megkezdjük a felszállást, nyilván a pilóta arra vár, hogy Bandurov felesége méltóztasson kijönni a klotyóról, és becsatolja magát.

Kinyílik a mosdó ajtaja, Bandurovra kukkantok, de ő a laptopján böngészik valamit. Nem akarok a nőre nézni, de mire felfognám, hogy a józan észnek engedelmeskedni kell, már oda is fordultam. Összetalálkozik a pillantásunk. Az arca szomorú, mintha sírt volna. Erre ezernyi kérdés kezd zakatolni a fejemben: Vajon milyen a házasságuk? Szeretik egymást? Miként élnek? Kényezteti őt a férje, vagy semmibe veszi?

Csupa olyan kérdés, ami az én házasságomat is életre kelti. Katasztrófa volt az elejétől a végéig, ami miatt mégsem bántam meg, az az, hogy született egy fiunk.

Ismét Bandurovot akarom lecsekkolni, nem látja-e, hogy a feleségét stírölöm, de nem enged ez a tekintet.

Tényleg igazi koktél…

A szeme sötétkék, hosszú világosbarna haja van, néhány tincs napszíttának tűnik, ami tekintettel arra, hogy Minszkben élnek, elég vicces.

Ja! Napszítta tincsek. Persze. Te hülye. Ez egy milliárdos nő. Fodrászhoz jár nap mint nap!

Valahogy jobban esik elképzelni őt napozás és szabadidőtöltés közben, mint a fodrásznál üldögélve. Én már csak ilyen maradi vagyok. Hiszek abban, hogy ha valakinek szőkésbarna a haja, azt a nap intézte el, és nem egy szakember. Így vagyok a cicikkel is. Emlékszem, volt egy buli Vegasban. Hú de csúnya volt! Utána azt elemezték a fiúk, hogy annak a csajnak volt a legszebb szilikoncicije, aki az én ölemben ült. Esküszöm, azt hittem, hogy igazi…

Halványan elmosolyodik, én minden erőmet összeszedve komoly maradok. A bőre gyönyörű… Pont az ilyen után fordul meg az ember a strandon. Finoman, ízlésesen aranybarna tónusú, már-már olyannak tetszik, mint aki ilyen bőrrel született.

Persze. Nap meg genetika.

Lófaszt! Fodrász meg szolárium.

De tény, hogy eltalálták azt a koktélt, a picsába is!

Ne bámuld már, te barom!

Ismét Bandurovra pislantok, semmi változás. Érzékelem, ahogy a nő megindul, a léptei lassúak, de a csípőjének ringatózása minden másról elvonja a figyelmemet. Magas sarkú cipőt visel, az egész ruházata annyira exkluzív, hogy jelenleg sajnálom magam, amiért a büdös életben nem fogom megütni ezt a szintet. A szoknyája a térde alá ér, a garbója szűk, és ugyanolyan színű, mint az alsó rész. Csak egy vékony, hosszú nyaklánc van a nyakában, és egy közepes méretű fülbevaló a fülében. Ami valószínűleg gyémánt.

Úgy, ahogy a jegygyűrűje is.

Semmi kihívó nincs a ruházatában, mégis megmozgatja a férfit bennem rendesen.

Az ablakhoz fordulok, mintha a legnagyobb problémám az indulás lenne, pedig az sokkal jobban aggaszt, hogy jó pár másodpercig elég szépen ellegeltettük egymáson a szemünket.

Fú! Ha ezt a megbízó észrevenné, repülnék is.

A millióimmal játszom.

Az utolsó pillanatban kihúzom a hátam, ismét előrefordulok, és megint összetalálkozik a tekintetünk. Mintha csak véletlen lenne, mozdítom is tovább a fejemet, próbálom levegőnek nézni. És valószínűleg ezt elég parádésan játszom el, mert ő is elkapja a fejét, és nekem háttal ül le.

Fogalmazzunk úgy, hogy rohadt hosszú a repülőút. A gépen van egy hálófülke, ahova Bandurov már bevonult. A felesége itt maradt kint, felkapcsolta maga fölött a lámpát, órák óta olvas. Nem eszik, nem iszik, a mosdóba sem ment ki azóta.

Biztos jó az a könyv.

Jurij már megnézett egy filmet, John meg elaludt, ha jól látom. Az előbb visszautasítottam a kólát, de most a mogyoróra szomjas lettem, ezért felállok, és megindulok a kiszolgálóhelyiség felé. A személyzet egyik tagja rögtön felajánlja a segítségét:

– Uram? Szüksége van valamire?

– Igen, kérek egy kólát.

– Üljön vissza nyugodtan, máris viszem.

– Nem, kösz. Itt megvárom. Órák óta ülök. Jólesik kicsit álldogálni.

Elmosolyodik, odébb sétál, a szemem sarkából látom, hogy a nő feláll.

– Maga is nehezen viseli ezt a hosszú repülést?

Felé fordulva próbálok a szabályzatnak megfelelően viselkedni.

– Asszonyom?

– Jaj, ne! Ádám…

Oké. Ettől összeugrott a gyomrom rendesen.

Remélem, nem akar itt haveri hangon elcsevegni velem, mert akkor én több ezer méter magasból repülök.

Nem szólok semmit, elfordulok, reménykedem benne, hogy a kólám mihamarabb ideér.

– Nos, a férjem elfelejtette közölni, hogy milyen minőségben repülnek velünk. – Elég jóban. Még mindig nem mondok semmit. – Nem szólhat hozzám, vagy mi?

– Parancsol?

Elmosolyodik, kivillannak a tökéletesre fehérített fogai. Tetszik, hogy a minőség mellett megmaradt a természetes bája. A szája egész vékony, a legtöbb nő ma már felpumpáltatja, amitől hányok. A szemöldöke sűrű, szépen ívelt, és alig van rajta smink.

– Testőrök?

Ó, baszki!

Ne már!

Ez most komoly, hogy a feleség nem tudja, kik vagyunk?

Nagyon nem tartozik a feladataim közé, hogy erről csevegjek vele.

– Bandurov úr majd válaszol magának.

– A férjem jelenleg alszik, úgyhogy nehezen tudna válaszolni – mosolyog újra.

A légikísérő visszatér, felém nyújt egy dobozos kólát, én pedig, miközben átveszem egy biccentéssel, meg is köszönöm. A nőnek csak ennyit mondok:

– Asszonyom.

Megfordulok, a helyemre sétálok, leülök, kibontom a kólát, és meghúzom.

New Yorkig fel nem állok, az hétszentség!