Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Gondolatmappa, 2017

Elveszve (Aranykör 1.), 2018

Keresés (Aranykör 2.), 2019

99 gondolat a szeretetről, 2019

Egy nap a parton, 2020

99 gondolat a szerelemről, 2020

Április út, 2021

365 gondolat a boldog(abb) élethez, 2021

Apró bolt a sétányon (Újrakezdők 1.), 2022

© Hidasi Judit, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-87-3

Több van benned, és ezt te is tudod…

A történet egy kitalált, Balaton-parti kisvárosban játszódik.
A szereplők és a város is a szerző fantáziájának szüleménye.

Előszó

A szőke, filigrán lány elgondolkodva nézett végig a földön heverő ruhadarabokon. Valójában nagyon közel állt ahhoz, hogy hagyja az egész estét a fenébe, és inkább otthon maradjon. Még akkor is, ha már hetek óta várt erre a bulira. Ahogy készülődött, egyre feszültebb lett, ez pedig alaposan összezavarta.

Egyszerre volt bosszús és ideges, ugyanakkor kicsit félt is.

Valahogy egyik ruhában sem érezte jól magát. Újra szemügyre vette a választékot, aztán kifulladva ült le a földre a halom elé.

Milyen könnyű Évának, hogy ő azt vesz fel, amit akar…, gondolta, és vágyakozva simított végig a kockás flanelingen, amelyet néhány hete vett a saját zsebpénzéből.

Fintorogva nézett a földön heverő selyemblúzokra.

Egyébként is negyven fok van!, gondolta. Ezek a selymek és muszlinok pont olyanok felvéve, mint egy búvárruha. A bankett végére úgy fog mindenki kerülni, mint egy büdös macskát.

Elmosolyodott.

Talán ez meglágyítaná az anyja szívét, és többé nem ragaszkodna hozzá, hogy mindig úgy nézzen ki, mint valami topmodell egy magazinban.

Újra az ingre és a szakadt farmerjára nézett. Majd hirtelen magára húzott egy atlétát, a kiszaggatott nadrágot, és a csípőjére kötötte az inget.

Tökéletesre bodorított haját összekócolta, feltornyozta a fejére, copfba kötötte, és nyelvet nyújtott a tükörképére.

Fekete szemceruzájával szabálytalan csíkot húzott a szeme alá, majd kicsit elmaszatolta. Így érezte magát igazán Nórinak. Ez volt ő.

Aztán elmosolyodott.

Az apja dugta be a fejét az ajtón.

– Anyád nem fog örülni – mondta halkan. – Direkt erre az alkalomra vette azt a buggyos ujjú fehér blúzt…

– Tudom – sóhajtott a lány. – De nem nagyon tetszik – suttogta.

– Tudom – suttogott most az apja is. – Szerintem menj ebben, amiben vagy.

Nórinak felderült az arca. Apjára mosolygott, aki bár sokkal visszafogottabban, de ugyanígy tett.

– Megengeded?

A férfi bólintott, aztán belépett a csupa rózsaszín lányszobába.

– Én meg, de nem én vagyok a főnök, tudod – mondta, és alaposan felmérte a kockás inges tinit. – Bár fene tudja, szerintem sem kéne fiúnak öltözve flangálnotok. Évi is mindig úgy néz ki, mint Kurt Cobain.

– Apa – lepődött meg a lány –, te honnan tudod, ki az a Kurt Cobain?

– Már hogyne tudnám? Az a szőke, nyálas hapsi, mindig rekedten nyavalyog.

– Apa, Kurt művész…

– Tudom, tudom. Jól van, na – emelte fel a kezét védekezően.

Összemosolyogtak, aztán a lány ismét komoran nézett a tükörképére a szekrény ajtajának belső falán. Tetszett neki az ötlet, hogy végre egy estére akár önmaga is lehetne. Viselhetne olyan ruhát, amiben jól érzi magát. Nem pedig olyat, amit az anyja ad rá.

– Még mindig úgy bánik velem, mint egy csecsemővel – mormogta maga elé.

– Csak jót akar… – mondta az apja békülékenyen.

– Azt akarja, ami szerinte jó nekem.

A lány szinte hallotta a fülében az anyja szavait, hogy neki nem lesz olyan könnyű élete, mint a bátyjának, mert ő lánynak született. Ráadásul nem is jómódba. Neki jól kell férjhez mennie, minél előbb gyerekeket szülni, és ez nem megy másként, csak ha csinos és nőies.

– Tele van a hócipőm a csinos cuccokkal… Én vagány akarok lenni, mint Éva meg Gabi!

Az apja a fejét rázta.

– Akkor beszélj anyáddal. Talán ma kivételt tesz – váltott azonnal hangszínt.

– Úgysem fog. Szerinte azt a ronda, fehér blúzt kéne felvennem. Marhaság! Senki sem megy bankettra úgy, mintha színházba készülne. Vagy temetésre.

A lány megfordult, és könyörgő szemmel nézett az apjára.

– Igazán segíthetnél, most az egyszer…

– Nem, nem! Ebbe ne keverj bele engem, ez a ti dolgotok – mondta, miközben kihátrált a szobából, egészen az ajtóig. Ott megtorpant, és szemlélődve nézte a lányát.

Hát persze. Mindig ezt mondta. Képtelen volt bármilyen konfliktusba belemenni a feleségével. Mondjuk, minek. Az anyja, mint egy tank, úgyis mindenkit ledózerol.

A lány már nagyon régen megtapasztalta, hogy az apjára nem számíthat, aki nem akart veszekedni, inkább kinyitott egy üveg sört, és csöndben nézte a tévét.

Így teltek az esték.

Így teltek az évek.

Na igen, nem véletlen, hogy az anyja mást sem mond, mint hogy jól kell férjhez menni. Legalább az anyagiak legyenek rendben az életben, ha már boldogság nem sok jut.

Talán ettől igyekszik engem is megvédeni…, gondolta.

Fiatal kora ellenére Nórinak megvolt a magához való esze. Filigrán testalkata, könnyed humora, szórakoztató és vibráló egyénisége miatt sokan alábecsülték.

Pedig Nóri sokkal több volt egy csinos arcnál. Szorgalmasan tanult, játszva teljesítette a gimnáziumot, kitűnőre érettségizett, sőt, matematikából emelt szintű érettségit tett.

Várta őt az egyetem szeptemberben.

És ma éjszaka a búcsúbuli a Balaton partján. Az éjszaka, melyet ők hárman, Nóri, Gabi és Évi, még utoljára együtt töltenek. Mert Évi hétfőn elmegy. Ez lesz az ő nagy búcsúja, mielőtt felszáll arra a gépre.

A lány elszomorodott. Hirtelen megérintette a felnőtté válás, a búcsú a gondtalan gyermekkortól. Évi elrepül egy másik országba, ők pedig nem lesznek többé gyerekek.

Hirtelen felszegte az állát, és elszántan a tükörbe nézett.

– Ezt veszem fel – mondta. – Csak nem rángatja le rólam a ruhát anyám…

Az apja szinte észrevétlenül, de elmosolyodott. Talán azt gondolta, hogy van még esély kitörni abból a feszültségből, melyet a felesége teremtett itthon. Talán az ő nagyon okos, nagyon fifikás lányának sikerülni fog. Ő már régen feladta, beletörődött abba, hogy második vagy harmadik itthon. Vagy negyedik. Nem volt már ereje harcolni. Feladta, már évekkel ezelőtt.

– Hol lesz a bankett? – kérdezte.

– Jaj, apa, tudod, hogy hol…

– Nem a hivatalos része, azt tudom, hogy az Albatrosz étteremben. Hanem utána hová mentek?

A lány meg sem fordult, mert elvörösödött az arca. Szóval tudják…

– Jaj, ne nézz ilyen hülyének gyerek… Tudom, hogy nem leszel itthon éjfélre.

A lány megrázta a fejét. Biztos, hogy nem lesz.

– A szerenád után a Sárgához megyünk. Béla bá’ megígérte, hogy maradhatunk hajnalig. Elvégre a társaság nagy része már elmúlt tizennyolc.

– Azért vigyázzatok a piával!

– Jól van, vigyázunk – ölelte meg az apját hirtelen, aztán nagy levegőt vett. – Na, oké, akkor ebben megyek – mondta. – És nem érdekel, mit mond anya.

Határozottan, mint aki csatába indul, kilépett a lakótelepi szobából, és átment a nappaliba, ahol az anyja éppen egy magazint lapozgatott.

– Léptem – mondta hanyagul, aztán megfordult, hogy kiszáguldjon a lakásból. Abban reménykedett, hogy megússza a fejmosást.

De azért nem adták ilyen könnyen…

– Állj csak meg egy pillanatra, kisasszony! – mondta az anyja, és lerakta maga mellé a magazint. – Mi van rajtad?

Nóri a létező leglassabb mozdulatokkal fordult meg, és lépett kettőt a nappali ajtaja felé. Nem ment be, csak megállt az ajtóban.

Nem tudta eldönteni, hogy ebből balhé lesz-e. És ha lesz, mekkora.

De az anyja arcát fürkészve csak egy dolog volt teljesen biztos.

Méghozzá az, hogy az anyja iszonyúan fáradt. A szeme alatt karikák feszültek, a haja csapzott volt, a bőre szürke.

– Mindenki kényelmes ruhában megy. Én ebben szeretnék – mondta Nóri lehajtott fejjel. Aztán félénken felnézett. – Ugye szabad?

– Ha ebben érzed jól magad, akkor legyen – adta beleegyezését monoton hangon az anyja. Olyan volt, mintha már teljesen lemondott volna a lányáról. Ahhoz sem volt már ereje, hogy veszekedjen vele.

Nóri el sem hitte, amit hallott. Hirtelen úrrá lett rajta a megkönnyebbülés. Furcsállta a könnyed beleegyezést, de nem akarta firtatni. Fellélegzett, hogy megúszta a vihart.

Beszaladt a szobába, és megölelte az anyját.

– Köszönöm! Annyira köszönöm! – mondta, és cuppanós puszit nyomott az arcára.

Ekkor vette észre, hogy a nő szeme hideg, arcán nem ragyog mosoly. Csak furcsa szomorúság lengi körül. Szomorúság és fáradtság, ami talán már sohasem fog elmúlni. Csak egyre rosszabb lesz. Ahogy megöregszik, egyre szürkébbé és kiábrándultabbá válik.

Nóri hirtelen megsajnálta, és szerette volna egy kicsit mosolygósabbnak látni.

– Vagy inkább öltözzek át? – kérdezte puhán, miközben felállt a fotel karfájáról.

Az anyja a fejét rázta.

– Miattam nem kell. Majd hétfőn visszaviszem a blúzt. Valahová elraktam a blokkját.

A tinilány egyik lábáról a másikra állt. Tényleg szerette volna boldoggá tenni, legalább egy percre.

De a késztetés, hogy legalább egy kicsit önmaga legyen, most valahogy sokkal erősebb volt.

– Ne haragudj, mondhattam volna előbb is, hogy nem kell elmennünk vásárolni.

Az anyja legyintett, és újra felvette a magazint.

– Leérettségiztél, nagykorú vagy. Tulajdonképpen azt csinálsz, amit akarsz.

– De nem szeretném, hogy miattam rosszkedvű legyél.

Az anyja már nem figyelt. Látszólag elmerült a magazin horoszkóprovatában. Nóri pedig jobbnak látta sebtében távozni.

Tornacipőbe bújt, és kint is volt a lakásból. A lépcsőházban megnyomta a lift hívógombját, és meredten bámulta a felvonó vasajtaját.

Hirtelen úgy érezte, hogy menekülnie kell. Elege volt.

A nyarat még valahogy kibírja, hiszen dolgozni is fog, pénzt kell keresnie. De szeptemberben, ahogy elkezdi az egyetemet, elkezdi felépíteni anyagilag is az életét.

A saját életét. Mert ez, amit a szülei élnek… ez nem élet. Neki ennél több kell. Neki minden kell.

Hirtelen egy cél lebegett a szeme előtt. Neki aztán nem lesznek anyagi gondjai.

Úgy döntött, hogy független és gazdag lesz, hogy soha nem lesz semminek és senkinek kiszolgáltatva.

Ökölbe szorított kézzel állt a lépcsőházban, és elszántan nézte a lift ablakában a tükörképét.

Soha nem fog rászorulni senki másra.

– Nem. Én nem leszek soha ilyen boldogtalan – mondta, aztán elindult a lépcsőn lefelé.

Nem várt tovább a liftre.

Nóri

1.

Ahogy leparkoltam az autót a Balaton-parti luxusvilla előtt, már tudtam, hogy ezt a házat nem lesz nehéz eladni. Az igazat megvallva, már nagyon régóta fájt rá a fogam, és boldog voltam, hogy enyém lett a megbízás. Éveket dolgoztam azon, hogy a környékbeliek tudják, engem kell hívni, ha megfelelő vevőre vágynak. Másnak esélye sincs megcsípni egy ilyen nyaralót.

Mert akárhogy is többmilliós az ingatlan, azért mégiscsak egy nyaraló. Tökéletesen alkalmas arra, hogy életvitelszerűen lakjanak benne, de ennyi pénzért valószínűleg egy külföldi pár fogja megvenni, akik az évnek csak egy bizonyos időszakát töltik majd itt.

Volt még néhány percem, mielőtt az eredeti tulajdonos odaért volna, így kívülről is volt időm szemügyre venni.

Valójában már csak nagyítóval találni a parton ilyen régi villákat, eladót pedig szinte lehetetlen.

Kérhetett bármennyit, el fogják vinni. Ő mégis ingatlanost keresett, mert azt szeretné, ha valaki teljes egészében lebonyolítaná az üzletet, és ha jól értettem a telefonban, nagyon meg fogja válogatni, hogy kinek adja el.

Megértettem.

Ha az én családomnak lett volna egy ilyen ingatlanja a város szélén, mégis belátható távolságra a sétánytól, én sem szerettem volna, hogy valami újgazdag, drogos ficsúr vegye meg, aki majd szépen lelakja, és nem értékeli kellőképpen.

Azt pedig pláne nem szeretném, gondoltam, hogy szétkapják ezt a különleges, építészetileg is csodás homlokzatot.

Nagyot sóhajtottam. Balatoni lányként szerelmese voltam a halványsárgára festett falaknak, a hatalmas terasznak, a zöld zsalugáteres ablakoknak. Még a fenyőket is szerettem, annak ellenére, hogy tudtam, tönkreteszik a földet, és lehetetlen bármit is ültetni utánuk, ha a tulaj kivágja a fákat.

De könyörgök, miért is kéne kivágni a fákat? Miért kéne kiirtani évszázadok óta itt lévő ősparkokat?

Persze, a medence miatt…

Ha egy csöppnyi jóérzés lenne az emberekben, nem nyúlnának egy ilyen múlt század eleji szépséghez.

Ezeknek a villáknak már történelmük volt, patinájuk. Inkább megőrizni kellene őket, mintsem átalakítani luxusnyaralóvá.

Szinte hihetetlen, hogy ez a ház még mindig az eredeti tulajdonosok birtokában volt.

És valahol végtelenül szomorú, hogy a nagymama halála után az egyetlen örökös, aki már Angliában élt, mégis meg akart tőle szabadulni.

Úgy hittem, hogy az egykori ügyvéd dédnagypapa, Majlinger Ödön nem lenne túl boldog, ha látná, hogy az 1896-ban épített villa egy másik család tulajdonába kerül.

Ismét sóhajtottam. Nekem természetesen nem lehet beleszólásom, hogy kinek adja el az unoka a tóparti birtokot a házzal, de talán annyit megtehetek, hogy megpróbálok a lelkére hatni: ne a pénz legyen az elsődleges motivációja az értékesítésnél.

2.

Nagyot kortyoltam a termoszomban gőzölgő, levendulaszirupos kávéból, amelyet Évánál tankoltam fel reggel, aztán elmosolyodtam.

Tulajdonképpen ez egy egész jó kihívás. Meggyőzni a tulajt, hogy ne adja el olcsón a házat, nekem pedig találni valakit, aki nem piszkálja nagyon ezt a régi csodát.

Percekkel később már a szintén ügyvéd Zoltán mögött lépkedtem a kertben, és élveztem, hogy alig néhány méterre vagyunk az úttól, a ház kertje mégis csendes.

Csak a lábam alatt surlódó tűleveleket és a fák között susogó szél hangját lehetett hallani. A férfi csendes volt. Nem akartam megzavarni, mert úgy éreztem, hogy talán valahol a gyerekkori emlékek között barangol.

– Tudja, elég király dolog volt gyerekként itt eltölteni a nyarakat.

Mondtam én.

– Igen, gondolom.

– Akkor még nem volt ilyen nagy forgalom, kevés autó járt az utcánkban, nagyanyám pedig mindig patinás rendben tartott mindent. Mégsem korholt soha minket, ha vizes lábbal jöttünk be a házba.

Közben leértünk a partra, ahonnan megfordulva újra szemügyre vettem a villát. Innen nézve is csoda szép volt.

És akkor valami olyat mondtam, amit ingatlanosként nem igazán okos dolog mondani.

– Biztos nem akarja megtartani?

Zoltán elmosolyodott.

– Nem valami ügyes üzleti stratégia lebeszélni a vevőt…

Végignéztem a ház csodálatos homlokzatán, és picit összeszorult a szívem.

– Nem túl gyakori, hogy ilyet mondok a házbejárás során. De ezt a villát még a dédapja építtette, mindig is a családé volt. Szerintem érdemes lenne megfontolni az eladást – mondtam halkan, és igyekeztem magasabbnak látszani, mint amilyen vagyok. Ehhez alaposan ki kellett húznom magam.

A kosztümöm elején megfeszültek a gombok. Mit csináljak, az alacsony testalkatomhoz viszonylag nagy mellel áldott meg a sors.

Ezt a velem szemben álló férfi is észrevette, pedig esküszöm, nem ez volt a célom, csak a mondandómnak akartam nyomatékot adni.

Ő azonban egy kicsit zavarba jött, kedvesen és diszkréten félrenézett, aztán megrázta a fejét.

– Az életem már egy másik országhoz köt, és mi tagadás, a pénz is nagyon jól fog jönni. Angliában is elég drágák az ingatlanok.

– Igen, gondolom.

Még mindig nem néztünk egymásra. Jobbnak láttam újra összegörnyedni.

A férfi meglengette a ház kulcsát.

– Körülnézünk bent is?

Bólintottam.

– Naná!

Évek óta vártam, hogy lássam ezt a házat belülről is. Sokszor hajtottam el előtte, és elképzeltem, milyen lehet.

Nem okozott csalódást annak ellenére, hogy egy alapos takarítás bizonyosan ráfért.

A ház levegője egy kicsit dohos volt, és állt benne néhány bútor, amelyektől jobbnak láttam azonnal megszabadulni, de nem akartam megsérteni a tulajdonos érzéseit.

Tapasztalatból tudom, hogy bármi, ami egy ingatlanban van, lehet egy régi emlék vagy egy kedves ajándék. Nem pocskondiázunk semmit!

– Tudom, egy alapos szellőztetés ráfér, és egy takarítás is… – kezdte Zoltán.

– Azt én megoldom, amiatt ne aggódjon. Van egy csapatom, akik seperc alatt felturbózzák az ingatlant.

A bejárati ajtóval szemben egy tekintélyt parancsoló márványlépcső vezetett az emeletre, vélhetően a szobákhoz.

– Hány hálószoba van a házban? – kérdeztem.

– Az emeleten kettő, a földszinten pedig egy, a konyha mellett.

– Áh, a cselédnek – mondtam.

– Igen. Nagyapámat még dada pelenkázta. Akár itt is, a nyaralóban.

– Más idők…

– Igen.

Nem tudtam nem észrevenni, hogy akármikor váratlanul fordulok vissza, Zoltán mindig elkapja rólam a tekintetét.

Megszoktam már, hogy a férfiak megnéznek, de azt is, hogy nem nagyon leplezik. Doktor-ügyvéd-Zoltán mintha zavarba jött volna tőlem. De mivel ő egy ügyfél, tehát nem potenciális randi pasi, így ez a gondolat figyelemre sem érdemes.

Átsétáltam az előszobán keresztül a hatalmas nappaliba, az ablakai a vízre néztek. Viszonylag ritkán marad tátva a szám egy parti ingatlantól, ez a látvány viszont mindent vitt.

– Nyugodtan írjon hozzá még ötmilliót az árhoz – motyogtam.

– Nem rossz, ugye? – kérdezte, és szorosan mellém állt az ablakhoz.

– Nem rossz? Ez egészen elképesztő! Biztos, hogy nem akarja megtartani? – kérdeztem újra, aztán hirtelen a szám elé kaptam a kezem. – Jaj de ciki vagyok, bocsánat! Esküszöm, nem mondom ki újra, annyira sajnálom!

A férfi nevetett.

– Semmi baj. Aranyos, amikor szabadkozik… – nézett rám huncut mosollyal.

Most ismét rajtam volt a sor, hogy elámuljak. Ezt most jól hallottam?

3.

– Inkább menjünk tovább – köszörültem meg a torkom, és határozottan elléptem az ablaktól.

Igyekeztem az arcomra is valami határozott vonást erőltetni. Az ügyfél flörtöl velem, ez nem kérdés.

Gyakran megesik, és általában kordában tudom tartani. Megszoktam már, hogy néhány hím azt hiszi, az ingatlannal együtt jár az ingatlanos, vagy legalábbis az ebédidejének a fele.

Előfordult már, hogy vevők és eladók egyértelmű ajánlatokat tettek. Felvetették, hogy próbáljuk ki a hálószobát, vagy megkérdezték, nincs-e kedvem kávét főzni.

Ezeket tudom kezelni, legtöbbször egy epés megjegyzéssel, és a végén a „tisztelt” ügyfél még a bokáját is összecsapja, vagy menekülve távozik.

Van elég komoly ügyfelem, semmi szükségem hülyékre.

Ez most viszont más helyzet volt, az Angliából hazatérő ügyvéd nagyon kedvesen stírölt, és mintha zavarban is lett volna.

Ettől pedig egy kicsit én is zavarba jöttem.

De elég profi voltam ahhoz, hogy ne vegyem fel ezeket a jelzéseket.

Már csak azért sem, mert tényleg én szerettem volna eladni a házat, és elég nagy kár lett volna, ha ennek gátat vet némi ártalmatlan flört.

– Ez a konyha teljes felújításra szorul – mondtam, ahogy beléptem az újabb hűvös helyiségbe.

– Igen, tudom – bólintott Zoltán. – Anyám a hetvenes években valamiért jó ötletnek találta a vérfrissítést. Kár, hogy ehhez a Domusban{1} szerzett inspirációt.

Felnevettem. A konyha tényleg olyan volt, mintha egy az egyben egy panelból helyezték volna át ide, a Balaton partjára.

– Ez egy igazi szentségtörés – nyitogattam a fehér műanyag szekrényeket. – Soha nem akarták visszaállítani az eredeti állapotot?

– Volt ilyen terv, de aztán… a baleset után a nagyanyám már nem akart semmihez nyúlni – mondta Zoltán halkan.

Szomorúan lehajtottam a fejem. Nem ástam bele magam túlságosan a ház történetébe, de azt tudtam, hogy Zoltán szülei autóbalesetben haltak meg.

– A nagyi utálta ezt a konyhát, de mindig azt mondta, hogy a lánya jut róla eszébe, így aztán nem bolygattam…

– Őszinte részvétem – feleltem, és igyekeztem elterelni a beszélgetés témáját. – Talán így kéne hagyni, ki tudja, hogy az új tulajdonosnak milyen ötletei lesznek.

– Én semmiképpen nem vágnék most bele egy felújításba. Ahhoz sem időm, sem kedvem nincs.

– Megértem – bólintottam. – Akkor a konyha marad – mosolyogtam biztatóan Zoltánra.

A telefonomba folyamatosan jegyzeteltem az ötleteimet, és jó néhány képet is készítettem az ingatlanról.

Nagyjából húsz perc alatt bejártuk az egész házat, én pedig nem győztem gyönyörködni az apró részleteiben, a tökéletes eleganciájában.

– A dédszülei és az építészeik nagyon jó munkát végeztek – summáztam a véleményemet, amikor már kifelé sétáltunk az árnyas fenyőfák alatt. – Gyönyörű ez a ház és a kert is.

Zoltán bólintott, de nem tudtam nem észrevenni a szemében a szomorúságot, amikor a házra nézett. Találkoztam már korábban is ezzel a pillantással. Rendszerint azok az ügyfelek szemlélik így az ingatlant, akik nagyon szeretik, de mégis eladják, mert túl sok szomorú emlék fűződik hozzájuk.

De nem kérdeztem semmit, a terápia nem az én dolgom.

– Ha valamelyik reggel ráér, megírhatnánk a szerződést az irodában. Mindent előkészítek, és előtte át is küldöm e-mailben.

– Az jó lesz, köszönöm – zökkent vissza az ügyfelem a valóságba. De a szeme még mindig szomorú volt.

Ennek ellenére nem kérdeztem semmit. Már csak azért sem, mert ekkor megzavart minket a néma, rezgésre állított telefonom. A kijelzőn a név: Krisztián.

Sebtében kinyomtam, mert pontosan tudtam, mit akar.

– Szerda jó lesz? – kérdeztem.

– Persze – bólintott. – Szabadságfélén vagyok, szóval ráérek akármikor.

– Akkor reggel nyolckor találkozunk az irodában – mondtam mosolyogva, és kezet nyújtottam. – Nagyon gyorsan el fog kelni a ház. A vízparti ingatlanok amúgy sem maradnak sokáig a piacon, ez pedig egy különleges ház.

Majdnem megint hozzátettem, hogy szerintem nem kéne eladni, de ezúttal gyorsabb volt az agyam, mint a szám. Ritkaság ez nálam.

Csak egy icipici pillanatra tűnt fel, hogy tovább fogta a kezem, és csak egy apró pillanattal tovább nézett a szemembe, mint ahogy illett volna.

Kínos csönd állt be közöttünk.

Pont olyan, ahol az egyik fél még meg akar szólalni, de valami visszatartja.

– Akkor szerdán – törtem meg én a csendet, és elengedtem a kezét.

4.

Ahogy beszálltam az autóba szinte a tarkómon éreztem a pillantását. És ami igazán furcsa volt számomra, hogy ettől egy picit zavarba is jöttem.

Az autóba beülve ismét csörgött a telefonom, ezúttal felvettem Krisztián hívását.

A szokásos, nekem kicsit túl negédes hangon üdvözölt.

– Szépségem, látlak ma?

A jobb kezemmel felemeltem a szoknyám szélét néhány centire. A rohadt életbe, hogy ilyen kánikulában gyorsabban nő a szőr! Ma nincs kedvem puccparádéba vágni magam senki kedvéért.

– Prosecco Klub van – mondtam én is kedvesen, miközben a szabad kezemmel Zoltánnak integettem, aki akkor kanyarodott ki a ház előtti parkolóból.

– Na jó, de az meddig van? – kérdezte hajthatatlan hangon Krisztián.

Nem akartam terelni, egyszerűen nem volt hangulatom az esti randihoz. Szőrtelenítés, szexi fehérnemű, takarítás a garzonomban, ahol mindig találkozunk egy-egy röpke órára, könnyű vacsora készítése és a többi… Igen, egy nő is lehet annyira kényelmes, hogy inkább lemond egy biztos orgazmusról, mint hogy takarítania kelljen.

De nem akartam lerázni. Legalábbis nem teljesen.

Az igazat megvallva, ő volt az én mentsváram, a pókhálótlanítóm, a titkos légyottom már hónapok óta.

Gabi tudott róla, de Évinek még nem gyóntam meg, hogy valójában amolyan „aktív szingli” vagyok. Vagy inkább „nem gyakorló szingli”? Tudod, mint a vallásban, hogy ha valaki nem gyakorló katolikus. Hisz Istenben, csak nem jár templomba. Na, én is hiszek a férfi-nő kapcsolatban, csak nem gyakorlom.

Hivatalosan én is szingli voltam, de azért akadt egy fel nem vállalt kapcsolatom, aki néha átjött, és eltöltött velem egy órát. Vagy kettőt.

Arra mindig figyeltem, hogy ne aludjon nálam. Az alvás magányos tevékenység. Nekem pedig teljes nyugalom kell hozzá, elvégre sokat dolgozom, és szükségem van rá, hogy mindig fitt és kipihent legyek.

Krisztián néha magától került elő, néha én hívtam át vacsorára, de nem nagyon beszélgettünk. Vele ugyanis nem volt miről.

Nem mintha ostoba lett volna, csak egyszerűen nem érdekelt a mondandója. A kockás hasa, a szenvedélyes érintése érdekelt, és hogy pontosan tudta, a kettőnk között lévő kapcsolat csak a szexről szól. Szerencsére ebben egyetértettünk. Sem barátok nem voltunk, sem szerelmesek, és ez nekem tökéletesen megfelelt.

Elég sokszor megégettem már magam ahhoz, hogy valakivel komoly kapcsolatot kezdjek. Kellett a fenének! Remekül elvoltam én egyedül a világomban, ahol azt csinálok, amit akarok.

Most például nem volt kedvem takarítani és borotválkozni. Arra ugyanis mindig ügyeltem, hogy makulátlan tisztaságban várjam. És amíg készülődtem a randijainkra, én is hangulatba kerültem.

Isten ments, hogy egy férfi szőrös lábbal lásson!

– Ne haragudj Krisztián, de fáradt is vagyok. Inkább megyek a csajokkal dumálni, valamikor jövő héten majd pótoljuk, jó?

– Rendben – mondta csalódottan, szép napot kívánt, aztán folytatta a munkát. Gondolom, mert letette.

Ez a felületes kapcsolat az őszinteségre épült. És ez jó volt így. Szerettem az életem, és nem akartam rajta változtatni. Minden így volt tökéletes.

Kivéve, hogy minden tökéletesen unalmas volt. Már egy ideje éreztem, hogy folyton ugyanazokat a köröket futom. Ingatlanbejárás, értékesítés, újabb házak, újabb kertek.

És valójában nem kötődtem egyikhez sem. Sem a házakhoz, sem az ügyfelekhez igazán. Ezek instant kapcsolatok. Elkezdek dolgozni egy ingatlannal, és belelátok az eladó teljes életébe. Aztán jönnek a vevők az ő életükkel, az ő elképzeléseikkel.

Voltam már annyira rutinos, hogy tudjam, ki a komoly és ki a komolytalan érdeklődő. A nagy mutatvány nem ez. Hanem az, ha a ház és a lakója egymásra talál. Azt szeretem. Tényleg. Persze nem vagyok álszent, szeretem a jutalékot is az eladás után, de a legjobb az egészben az az érzés, hogy hozzá tudsz tenni valakinek az életéhez egy picit.

Mondjuk, pont annyit, hogy ő is új életet tudjon kezdeni.

Volt már a praxisomban számtalan elvált ember, özvegy, friss házas, mindenféle.

Tényleg hiszek benne, hogy nem lehet hazugságra építeni egy üzletet, és ez az évek alatt be is bizonyosodott. Számtalan olyan kolléga dolgozik a környéken, akit semmi nem érdekel, csak hogy megkösse az üzletet, és kész. Én nem vagyok ilyen. Ha úgy látom, hogy egy családnak kicsi az ingatlan, megmondom. Ha az utolsó pénzüket költik el, és már nem lesz pénzük új villanyvezetékekre, azt is megmondom. Ha pedig úgy látom, felesleges szólni, mert a ház szerelem első látásra, nos, én akkor is szólni szoktam. Tudom, ez nem mindig okos húzás, de az évek során bebizonyosodott: mindig az őszinteség győz.

Elvégre tényleg én voltam a környék legjobb ingatlanosa!

Csak éppen halálosan unatkoztam.

Ezért Éva nagy mértékben felelős volt egyébként. Amíg nem jött haza Amerikából, és nem lengte be az egész sétányt a maga végtelenül bölcs és nyugodt lényével, eszembe sem jutott, hogy ideje változtatni a dolgokon.

Az érkezése mintha figyelmeztetett volna, mennyire gyorsan telik az idő.

Éva mindig olyan volt nekem, mint egy régi emlék. Nem társult hozzá már arc sem, annyira messze volt tőlem. Szerencsére gyorsan vissza is találtunk egymáshoz, és még valamihez, a gyökereinkhez.

Furcsa, hogy én el sem hagytam a várost, mégis, mintha az elmúlt években elfelejtettem volna sok fontos dolgot.

Például, hogy gyerekként milyen álmaim voltak. Túl azon, hogy minél előbb független legyek a családomtól, megannyi más vágyam is volt.

Éva arca ugyanaz, csak tele lett ráncokkal, sebekkel, az évek lenyomataival. Látszik rajta, hogy sok élmény érte, és sok fájdalom.

Talán az én arcom is ilyen volt.

Túl szabályos, még mindig. Tudom, hogy a legkönnyebb utat választottam azzal, hogy itt maradtam a Balaton partján, és mindig azt teszem, ami egyszerű és kényelmes.

Talán nem ártana néha rizikót is vállalni, gondoltam.

Ingatlanos voltam, ismertem, milyen annak a vevőnek a tekintete, aki beleszeret egy házba vagy földbe.

Az az izgalom, amely az ügyfeleimet a hatalmába keríti ilyenkor, szinte irigylésre méltó. Sokszor láttam már, hogy milyen, amikor meglátnak egy házat, és elképzelik benne az életüket. Illik hozzájuk, valahol a gyomrukban értik és érzik, hogy igen! Ez most az!

Előfordult, hogy rám is átragadt az ő lelkesedésük, és velük együtt álmodoztam én is. De én nem vágytam erre az izgalomra, csak az igazán bátor napjaimon.

Egy ilyen bátor napon hoztam meg a döntést, hogy megveszem a Lady Lavender mellett álló üzlethelyiséget, és kávézót csinálok belőle. Pontosan tudtam, hogy rá fog menni minden pénzem, időm és energiám.

Azt is tudtam, sokan nem fogják érteni, miért vágok bele, hogy miért húzok magamra egy ilyen költséges felújítást, és miért indulok el egy teljesen más úton.

Életemben először ez a más út izgalmasnak tűnt, és nagyon rizikósnak.

Mégis úgy éreztem, hogy nincs vesztenivalóm.

Kivéve, hogy hajnalban pánikrohamra ébredtem. Egyáltalán nem voltam benne biztos, hogy jó döntést hoztam az életemmel kapcsolatban.

Úgy értem: mégis ki a fene vág bele egy ilyen üzletbe tapasztalat nélkül? Hát én, egy bátor napon.

{1} Bútorbolt, a rendszerváltás előtt szinte az összes háztartásban itt vásárolt bútorok voltak.