Keresd a szerző novelláját:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A felejtés útján, 2021

A rabság gyönyöre, 2021

Suttogó vágyak, 2021

Szíria szülötte, 2022

Hozzád láncolva (Birtoklás 1.), 2022

Hozzád tartozva (Birtoklás 2.), 2022

Bűnös érintés, 2022

Copyright © Marilyn Miller, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-97-9

Prológus

A SZÖRNYETEG SZÜLETÉSE

Az első gyilkosság mindig meghatározó az ember életében.

Az enyémben is az volt.

Olyan sokszor elképzeltem, milyen lehet kioltani valaki életét. Oly sok módon öltem az álmaimban. Nehéz fejszét húztam magam után, majd lesújtottam vele újra és újra. Roppant a csont, szakadt a hús, ömlött a vér. Velőtrázó ordítás, révületben forgó szempár, amiben soha nem ült szeretet…

És az álom… megelevenedett!

Lassan, mégis magabiztosan lépkedek a süppedő hóban. Azóta több centi esett, ami elfedte a vörös foltokat. Rengeteg vér volt. Mindenfelé spriccelt a levágott végtagokból, a mellkasából egyenesen bugyogott. Nem szívta fel a vastag kabát, de még a több centis hótakaró sem tudta magába inni.

Végre beérek az erdőbe.

Végtelen nyugalom és csend honol a kopasz és nehéz ágak között, amin csillogva ül meg a hó pillekönnyű súlya.

Közeledem.

A halál a fák között bolyong. Emlékszem a fára, aminek tövébe dobtam a véres testet.

Még pár lépés.

A légzésem nehézkessé válik, a testem akaratlanul is görcsbe rándul. Nem tudom, mi fogad, ha odaérek. Talán a hó elfedte azt is. A lábam elsüllyed, az utolsó méterek nehezek, szinte bukdácsolok. De látni akarom.

Ahogy elérek ahhoz a bizonyos fához, megállok előtte. Karmolásnyomok a törzsön, és száradt vér, ami sötétbarnába hajlik. Bestiális volt a pusztítás…

Közelebb megyek.

Igazából nem tudom, mire számítok. Miért akarom látni a maradványokat, ha egyáltalán maradtak? Leguggolok, és ásni kezdek. Meg akarok bizonyosodni róla, hogy valóban halott, hogy nem maradt belőle semmi. Megfogok valami keményet, és kihúzom a hóból. Egy rövidebb csont, amin fagyott húscafatok lógnak. Talán a karja. Ledobom, és tovább ások. Valami keményet érzek ismét. Kihúzom. Egy összezúzott koponya maradványait tartom a kezemben.

Felállok, és nézem egy ideig. Forgatom remegő ujjaim között. Az arca roncsolódott, a fogsora hiányos, hatalmas lyukak vannak a koponya tetején. A farkasok tiszta és kíméletlen munkát végeztek.

Gyerekkoromban találkoztam vele először a patak partján.

Hatalmas volt és hófehér, a szeme világított fekete orra fölött. Engem nézett. Talán azon tanakodott, megöljön-e. Azt hittem, itt a vég. A halál hófehér szelleme eljött értem. Felálltam, és farkasszemet néztem vele. A szívem a torkomban dobogott. Nincs menekvés. Mert a vadonban ő volt az úr. Elmormoltam egy imát magamban. Egyet kértem csak az égiektől. Békét a családomnak. A farkas óvatosan közelebb jött hozzám. Lassan, kimért léptekkel haladt felém, közben egy pillanatra sem vette le rólam jégkék tekintetét. Féltem. Teljes testemben reszkettem. Tudtam, a futás hasztalan. Utolér és szétmarcangol. Aztán történt valami. Megállt alig pár méterre tőlem. A tekintetünk egybeforrt. Talán ő is látta, hogy más vagyok. Félelmetes volt, ugyanakkor valami csodálatos és megismételhetetlen pillanat.

És most, hogy a koponyát a kezemben tartom, ugyanezt érzem. Apámnak talán igaza volt. Valóban szörnyeteg vagyok.

Könyörtelen vadállat.

Aki halált hoz a világra.

Most is érzem azt a tekintetet. Áthatol a testemen. A lelkemen. A farkas lesben áll. Az erdő tiszta és csendes, de tudom, érzem, hogy itt van. Mindig itt van.

A földre ejtem a koponyát, majd hátat fordítok, és otthagyom. Letettem már arról, hogy jó ember legyek. Kijelöltek számomra egy utat. Rá kell lépnem. Azzá kell válnom, aminek születtem.

Szörnyetegnek…

Nem minden embernek adatik meg egy felhőtlen és boldog élet. Nem születik mindenki jólétbe. Van, akinek mindennap meg kell küzdenie az életben maradásért, és közben ki kell vívnia az emberek elismerését. A házhoz sétálva rájövök, hogy én ennek születtem.

Farkasnak.

Aki foggal-körömmel fog harcolni a jogaiért. És egy napon ezzel fogom kivívni a tiszteletet. Nem pénzzel, hatalommal vagy befolyással. Pusztán azzal, hogy soha nem adom fel, nem állok meg, nem alkuszom meg, és nem hajtok fejet.

Mert az igazi tisztelet elismerésből születik!

Igor

Az öcsém napokon belül megnősül, ezért úgy döntöttünk, hogy belevágunk az éjszakába. Amikor közöltem vele, hogy legénybúcsút tartunk, totálisan begőzölt. Azt mondta, ki akarja használni az estét. Ez lesz az utolsó olyan este, amikor még megérinthet más nőket mindenféle bűntudat nélkül. Igazából egy lánybúcsú vagy egy legénybúcsú nem jogosít fel arra, hogy félrelépj. Félreértés ne essék, nem vagyok szentimentális típus. Ha két ember között működik a kémia, az számomra már bőven elég egy kielégítő kapcsolathoz. Igaz, ami igaz, kapcsolatok terén nem igazán vagyok tapasztalt. Az egyéjszakás kalandokat ismerem. Az olcsó és eldobható nőket, akiket egymás után vittem az ágyamba. Ebben a világban – ahol az életnek ára van, ahol a vér a fizetőeszköz – ha nincs gyenge pontod, nem tudnak elpusztítani. Nem tudják elvenni tőled azt, ami valójában sohasem volt a tiéd.

– Menjünk be ebbe a lebujba, tesó.

Jegor csillogó tekintettel előremutat. Tudom, ha nem járok a kedvében, én leszek a gonosz nagytesó, aki szarik az öccse óhajára.

Nem szarok.

És nem vagyok gonosz.

Már ami az öcsémet illeti.

– Állj!

Az autó hirtelen lefékez. Jegor egy szempillantás alatt kiugrik, és imbolyogva elindul a bejárat felé. A mögöttünk lévő autóból azonnal kipattan két emberem, és szorosan követi. Soha nem mozdulunk ki védelem nélkül. Habár minden csoportnak megvan a maga területe, ettől függetlenül nem bánják a maffiafőnökök, ha ki tudják iktatni a másikat, és át tudják venni a területüket. Hiszen minél messzebbre ér a kezed, annál nagyobb a hatalmad, ami annál több pénzt jelent.

Kiszállok az autóból, hanyagul a zsebembe nyúlok, és előveszek egy szál cigit. Meggyújtom, lassú és határozott lépésekkel követem az öcsémet. Jó néhány üzlet tartozik a fennhatóságunk alá, de így is van még nagyon sok, amit nem sikerült az ellenőrzésünk alá vonni. Ez a night klub pont ilyen.

Ahogy belépünk, hangos és erotikus zene fogad, vörös fények villódznak, meztelen női testek vonaglanak mindenhol. Jegor azonnal az italpulthoz megy, ledob egy köteg pénzt, és mosolyogva a pultos csajra néz.

– Addig töltsd a vodkát, amíg azt nem mondom, hogy elég!

– Rendben. – Tisztelettudóan bólint, közben elveszi a pénzt a pultról.

– Na, milyen fasza helyre hoztalak? – kérdezi Jegor nagyképűen.

A hely nem rossz, viszont elég közel van egy másik banda területéhez. Egyelőre még semleges, de egy napon tartozni fog valakihez.

– Jó – válaszolom egy szóban, majd elnyomom a cigit a pulton lévő hamutartóban. A szőke cicus elénk csúsztatja a vodkával teli poharakat.

– A nőkre!

– A nőkre!

Koccintunk. Ahogy letesszük a poharakat, félmeztelen táncos csajok jelennek meg. Körülvesznek minket, akár az éhes hiénák.

– Valami azt súgja, társaságra vágytok. – Az egyik végigsimít a mellkasomon, fedetlen mellét hozzám nyomja.

– Az öcsém! – A csaj bugyijába nyomok egy marék rubelt, mire hangosan nevetgélve az öcsém nyakába borul. Csatlakozik hozzá még két csaj. Jegor önfeledten nevet, közben megiszik még egy pohár italt. Ha így dönti magába a piát, nem fogja sokáig bírni a mulatozást. A csajok megfogják az öcsémet, és egy félreeső kis bokszba vezetik. Jegor levágódik, a csajok riszálják magukat előtte. Az egyik az ölébe ül, és mozogni kezd rajta. Ha így ingerli Jegort, ott helyben felnyársalja.

A pult felé fordulok, meggyújtok egy szál cigit, és kérek még egy pohár piát. Megszámolni sem tudom, hányszor múlattuk el az időt ilyen klubokban. Sorra basztuk a jobbnál jobb nőket. Nem sajnáltunk pénzt, drogot, de legfőképp nem sajnáltuk őket. Minden embernek vannak hullámvölgyek az életében. Igen, nekem is voltak. És bizony jó sok időbe és energiába telt kimászni belőlük. Sokáig éltem önpusztító életet. Gyászoltam a szeretteimet, és gyászoltam magam. Egy napon viszont elegem lett az önsajnálatban való dagonyázásból. Tudtam, hogy az én utam még csak most kezdődik.

– Ugye nem bánod, ha elvonulunk egy kis időre? – Jegor és a kis öltáncos nevetve mellém zuhan, majd Jegor erősen rácsap a csaj seggére. Sejtettem, hogy fel akarja húzni.

– Nem! – Intek két emberemnek, hogy kövesse az öcsémet. – Tartsátok rajta a szemeteket!

Jegor elindul a viháncoló kurvával és két emberemmel a nyomában. Hadd engedje ki a gőzt. Így is elég sokat malmozott azon, hogy megnősüljön-e vagy sem. Tudom, hogy szereti Dását. Így azt a tanácsot adtam neki, amit normális ember adhat. Vegye el!

– Jegor faszságot csinál! – Dimitrij lép mellém. Dimitrijjel még a börtönben haverkodtunk össze. Sokszor megmentettük egymás seggét. De szó szerint. Sok rab, aki már évek óta bent raboskodik – a gyilkosok, rablók, erőszaktevők –, szívesen megfarkalja a gyengébbeket. Engem is megpróbáltak. Hogy sikerült-e? Nem. Kitörtem a rohadék nyakát.

– Hagyd! Megnősül.

– Attól még…

– Fogd be, Dimitrij! – Egykedvűen visszafordulok a pulthoz, meggyújtok még egy szál cigit, és kortyolgatni kezdem az italomat. Ismét megjelenik egy kurva mellettem. Hosszú körmei végigkarcolják a combomat. Az ember minden ujjára jut egy ebben a lebujban. Ezek a lányok a pénzre jönnek. És nekem kurva sok van.

– Szia!

– Szia! – dünnyögöm. Ügyet sem vetek rá, tovább kortyolgatom a piát, közben magam elé fújom a sűrű füstöt.

– Úgy látom, jól jönne egy kis társaság. – A keze egyenesen a farkamhoz siklik. Megragadom a csuklóját, majd eltolom magamtól.

– Rosszul látod.

– Ne legyél ilyen morcos. Hidd el, én fel tudom oldani a feszültséget.

Abban biztos vagyok. Ájulásig bírna szopni. De észnél kell lennem, mert nem hazai terepen vagyunk.

Felé fordulok, még mindig a csuklóját szorítom. Vastag szája van, ami vörösre van rúzsozva. A férfiak agyában azonnal bekapcsol valami, ha ezt látják. Elképzeljük, ahogy a vörös ajkak a farkunk köré simulnak. Én is elképzelem.

Felállok. Velem egy időben Dimitrij is. Még a klotyóra is utánam jön, sőt, ha hagynám neki, talán még a farkamat is fogná hugyozás közben.

A kurva a vállamig sem ér. Húszas évei elején járhat. Sok szegény sorban élő lány választja ezt az életet. Vagy ha nem önszántukból, akkor kényszerítik őket. Tudom, hogy működik a prostitúció. Kibaszott sok pénz van benne.

Elmosolyodik, érzi, hogy enyhül a szorításom, ezért elhúzza a kezét, majd az enyémbe csúsztatja. Apró marka eltűnik az enyémben. Elindul előttem, én szótlanul követem. Dimitrij, Grigorij és még egy emberem követ minket. A tekintetem megállapodik formás seggén, amit ide-oda riszál. Elképzelem, hogy előttem térdel, szétfeszítem a két kis partot, és mocskosul megbaszom.

Épp elhaladunk egy szoba előtt, ahonnan ismerős hang szűrődik ki. Az öcsém hangja. A lány viháncol, hangosan sikoltozik. Jegor kurva jól érzi magát. Nos, pillanatokon belül én is jól fogom.

Ahogy bezáródik az ajtó, a vörös hajú lány azonnal nekem esik. Sietősen próbálja kioldani a nadrágomat és az övemet. Mire észbe kapok, már előttem térdel, és keményen szopja a farkamat. Becsukom a szemem, és hátrahajtom a fejem. Az ádámcsutkám le és fel mozog, a testemben lévő összes vér a lány szája felé vándorol. Hagyom, hogy kiszívja belőlem a feszültséget. Megmarkolom a haját, és döfök. Öklendezni kezd, ahogy a szájában mozgok. Küzd, magába fogad, amennyire csak lehetséges. Épp kezdenék ellazulni, amikor sikoltást hallok. A szomszéd szobából.

– Kurva isten! – Ellököm csajt, aki a földre zuhan, majd felrángatom a nadrágomat, és megindulok az ajtó felé. Lövés dördül.

Jegor!

Benyitok a szobába. Az öcsém hanyatt fekszik, az a kibaszott kis kurva épp kést szorít a torkához. Egy gyors mozdulattal előrántom a fegyveremet, és a vérengző szukára szegezem, akinek a kezében van az öcsém élete.

Mi a fasz folyik itt?

– Tedd le a kést! – utasítom keményen, mire hisztérikusan felnevet, de közben egy pillanatra sem veszi le a szemét az öcsémről. Mély levegőt veszek. Egy rossz mozdulat, és Jegor meghal. Görcsbe rándul az ujjam, és görcsbe rándul a szívem is. Kurvára nem voltam éber.

Megjelenik Grigorij egy kopasz taggal a keze között, mögötte Dimitrij fegyverrel a kezében.

– Főnök!

– Ne most! – Intek neki, közben folyamatosan a csajt nézem, aki az öcsémen ül. – Engedd el! – A hangom keményen cseng. A csaj elsírja magát.

– Nincs más választásom – dadogja.

– De van. Ha elengeded, megígérem, életben maradsz.

– A húgom. Az anyám. Meg kell tennem. – Erősebben nyomja a kést Jegor torkának, látom, ahogy kiserken a vér.

– Ha megteszed, lelőlek, mint egy kutyát, aztán megkeresem az anyádat és a húgodat, és lelövöm őket is. De előtte úgy megkínzom mindkettőt, hogy könyörögni fognak a halálért. Tedd le azt a kibaszott kést! – A hangom ezúttal fenyegető. Minden szó igaz. Ha bántani fogja az öcsémet, kíméletlenül le fogom mészárolni a családját.

– Tedd meg! – hallom a hátam mögül. Dühösen a férfira nézek, akit Grigorij erősen szorít.

– Fogd be a pofádat! – Pattognak belőlem a szavak, miközben a fegyver markolatával az arcába ütök, majd a tekintetemet ismét a síró szuka felé fordítom.

– Én meg tudlak védeni – lépek közelebb hozzá. – És a családodat is. Hallod, amit mondok?

– Igazat mondasz? – Szipogva felém fordul.

Megölném. Feldarabolnám, és a farkasok elé dobnám.

Hidegvér.

És az adott szó.

Ez fogja megmenteni az öcsém életét.

– Igen. Engedd el, és szabad leszel. A szavamat adom.

A tekintetében kétségbeesés villan. Ismét az öcsémre néz. A kezében megfeszülnek az izmok, a kés mozdul, majd a lány élesen felsikolt. Jegor egy határozott mozdulattal kiüti a kezéből a kést, majd maga alá fordítja a kurvát.

– Te mocskos kurva! – Pofon vágja, de olyan erővel, hogy a lány szájából kibuggyan a vér.

– Ne! – Megszorítom Jegor kezét. – Hagyd!

– Majdnem elvágta a torkomat ez a mocskos kis ringyó.

– Olyan helyre lógattad a farkadat, ahova nem kellett volna. Nem ő tehet róla. – Elengedem az öcsém kezét, majd Grigorij felé fordulok. A férfi, aki erős keze között vergődik, dacosan néz rám.

– Egyszer úgyis el fognak kapni, fehér farkas!

Gonoszul elmosolyodom, majd néhány lépéssel átszelem a szobát, megragadom a torkát, és megszorítom.

– De te azt kurvára nem fogod látni! – Erősebben szorítom, érzem, hogy a levegő kezd kiszorulni a tüdejéből. Próbál küzdeni, de Grigorij nagyon erősen szorítja. Az ájulás és a halál mezsgyéjén egyensúlyozik. Nem fogom megölni. Nem itt. És nem most. A teste elernyed, Grigorij továbbra is erősen szorítja.

Újra az öcsém felé fordulok.

– Szedd össze magad!

Még mindig meztelen. Felhúzza a nadrágját, majd felveszi a pólóját. A lány hangosan zokog, szorosan magához húzza vékony lábát. Melléállok. Ujjaim könnyes arcára simulnak, majd az álla alá nyúlok, megszorítom, és kényszerítem, hogy nézzen rám. Olyan könnyű lenne megölni. Fontos az adott szó, ha a családomat fenyegetik? A szavahihetőség érték. Egyáltalán létezik ebben a világban ilyen? Nos, ha ebben nem is, az enyémben igen. A szavamat adtam. Nem ölöm meg. Ettől vagyok én az, aki.

– Én…

– Hallgass! – Kicsit megszorítom a csontot. A gondolat, hogy majdnem elvette tőlem az öcsémet, végtelen haraggal önt el. Ugyanakkor tudom, hogy mindent félelemből tett. Egy sarokba szorított vad bizony bármire képes. Ezt már nagyon jól tudom. Lehajolok hozzá, egyenesen a szeme közé nézek, a tekintete rémületben forog. – Szedd össze a cuccodat, és hagyd el a klubot. Az egyik emberem hazavisz. Kapsz pénzt, és eltűnhetsz a családoddal.

– Én… – zihál. Sír. Zokog.

– Csendet! Még mielőtt meggondolom magam. – Ellököm, mire erőtlenül hátrazuhan. Elindulok a kijárat felé. Nem akarok egy percig sem tovább a közelében maradni. Attól félek, kegyelem helyett megtorlom azt, hogy az öcsém életére tört. Oly sok életet oltottam ki. Olyan sok vért láttam már. A kegyelem nem kenyerem. De felismerem az ártatlanságot. És a lány az volt…

Megállok, és megdörzsölöm az arcomat, majd Grigorij felé fordulok.

– Vidd le az alagsorba, és hallgassátok ki! Tudni akarom, ki volt olyan kurva bátor, hogy ránk támadt.

– Igenis, főnök.

Grigorij sarkon fordul, és magamra hagy. Ha valaki, akkor ő talán ki fogja tudni szedni az információt a tagból. Sajnos nem egyedi eset, hogy megpróbálnak eltenni minket láb alól. Két nincstelen senki voltunk, akik eljutottak oda, hogy átvegyenek egy komplex hálózatot. Emlékszem, azok az évek nehezek voltak. Olyanok voltunk, akár a vadállatok. Sokszor élvezetből öltünk. Nekem sokszor okozott élvezetet, ha gyilkoltam. Jegor… ő nem szereti úgy a vérengzést, mint én. Ő sokkal inkább a hatalmat szereti, és azt, ami vele jár.

– Igor – Jegor mögém áll, és megfogja a vállamat. – Már sokadszor mentetted meg a seggemet.

– Két kezemen sem tudom megszámolni, hogy hányszor.

Felé fordulok, és a tenyerembe fogom az arcát.

– Meghalnék érted, ugye tudod?

– Igen, tudom. – Bólint. – Nem gondoltam volna, hogy az a hülye kurva…

– Mindig gondolnod kell mindenre! Soha nem tudhatod, ki akar az életedre törni. Akár egy olyan csinos kis baba, mint aki a farkadon ugrált. Már megtanulhattad volna, hogy ne bízz senkiben. Csak bennem!

– Elöntötte az agyamat…

– Igen. Tudom. Ez férfibetegség!

– Lemegyek, és kiszedem abból a faszkalapból az információt.

– Grigorij már intézi. Menj, és zuhanyozz le!

Elengedem az öcsémet.

– Miért engedted el a szukát?

– Azért, mert abban a pillanatban nem volt más, csak egy kislány, akit megkísértett az ördög.

Jegor megcsóválja a fejét, majd elindul az emeletre. Dönthettem volna úgy, hogy golyót eresztek a lány fejébe. Egy pillanatra meg is fordult bennem a gondolat. De ahogy a szemébe néztem, egy rémült, kétségbeesett gyermeket láttam, aki megpróbál túlélni. Kemény világ ez, ahol a gyenge elhullik, és az erős életben marad. De ugyan ki dönti el, hogy ki erős és ki gyenge? A hatalom és a pénz? Nem. Nem hiszem. Sokkal inkább az akarat. A küzdeni akarás. A bátorság.

Megcsóválom a fejem, közben a zsebembe nyúlok, és előveszek egy szál cigit. Meg kell tudnom, ki támadt ránk a klubban. Nem kezdhetek értelmetlen gyilkolászásba. Nem pofátlankodhatok be egyik banda területére sem.

Leveszem a zakómat, és a földre dobom, majd elindulok az alagsor felé, közben feltűröm az ingem ujját. Remélem, Dása nem ér addig haza a lánybúcsúról, amíg ezt le nem tudjuk.

Szörnyűbbnél szörnyűbb képek jelennek meg előttem útközben.

Vér…

Sok vér…

Jegor vére.

Egy pillanaton múlt az élete.

Mire leérek a lépcsőn, már majdnem elszívom a cigit. Megállok, szippantok még egy mélyet, majd a földre dobom, és eltaposom a csikket. A folyosó sötét és hideg. A falon lévő lámpák kevés fényt adnak.

Ez a világ az árnyékok otthona…

A borospincém mellett egy igazi kínzóhelyiség van, ahonnan fájdalmas ordítás szűrődik ki. Kinyitom az ajtót. Grigorij épp levágja a tag ujjait.

– Nem mondok semmit – ordibálja.

– Az ellenálláshoz képest úgy sikítasz, akár egy kislány!

Elé állok. Gyilkos tekintettel felnéz rám. Ez a fickó nem fog megtörni. Habár szörnyű szenvedésen megy keresztül, biztos vagyok benne, hogy egy szót sem fog mondani. A bandák tagjai kemények. Inkább meghalnak, semhogy szóra nyissák a szájukat. Tudom, hogy működik ez, hiszen évekig én is így éltem.

– Gondolom, nem fogod elmondani, hogy ki a megbízód.

– Okos vagy, fehér farkas. De mégsem vagy olyan kurva okos, mert majdnem sikerült kifilézni az öcsédet. – Gúnyosan felnevet, mire megragadom a torkát, és megszorítom. Uralkodnom kell magamon, hogy ne törjem ki a nyakát most azonnal.

– Ki volt? – a hangom kemény és rideg.

– Kapd be! – suttogja.

– Kegyesebb halált kapsz, ha elmondod.

Megrázza a fejét. Erősebben megszorítom, a torka összeszorul vastag ujjaim között.

– Beszélj! – ordítom izzadságtól és vértől nedves arcába. Válaszul ismét a fejét rázza. Elengedem. Zihálva veszi a levegőt. A vére spriccel az ujjából. A ruhám ragacsos lesz tőle.

– Az öcséd fejét veszik. És a tiédet is, farkas!

Elveszem a fogót Grigorijtól, kifeszítem a rohadék maradék ujjait, és levágom őket egytől egyig. Az ordítás velőtrázó. A fájdalom börtön. Amiben egy magunkfajta kurva jól érzi magát. Azonban vannak, akik a hűség ellenére félnek a kegyetlen haláltól. Bízom benne, hogy ez a szarházi is fél annyira, hogy végül elmondja, amit tudni akarok. Ahogy az utolsó ujját is levágom, ismét felnevet, egyenesen a pofámba.

– Nem mondok szart se!

– Legyen! – A földre dobom a fogót, majd széttépem rajta a véres pólót. A bandatagok sokszor magukra varratják a történetüket. A tetoválásaik olyanok, akár egy térkép, amit csak az tud elolvasni, aki ismeri a jeleket. Ült börtönben, amit a székesegyház jelöl. Öt tornyot számolok, ami feltehetően öt leült évet jelent, a tornyokon lévő keresztek miatt. A kezén lévő bogár jelzi, hogy egy mocskos kis tolvaj, de az erőszakos fajtából, a nyakát átdöfő késből kiindulva. És persze a vállán lévő csillagokból, amik elég magasan vannak, tehát nem egy kis utcai tolvajról beszélünk. Magasabb rangú. Macskatetoválás, ami az óvatosság és a szerencse jelképe, feszület, ami egyetértést jelent a bűnözéssel.

– Jól megnéztél? – Rángatózni kezd.

Elhúzom a számat, majd megfogom a kést, az egyik csillaghoz nyomom, és levágom. Felordít, ahogy a bőre alá nyomom, ahogy a vére kibuggyan a tetoválás alól.

– Te…

Grigorij befogja a száját.

– Ahova te mész, oda nem kellenek rangok! – Kivágom a bőréből a másik csillagot is. Intek Grigorijnak, hogy engedje el.

Ordítozni kezd, mire megragadom az állkapcsát, és összeszorítom a száját.

– Beszélsz vagy sem?

A tekintete elárulja. Nem fog. Elengedem.

– Meghalsz, Ivanov! Hallod?

– Aha – Ledobom a kést, majd Grigorijra nézek. – Oldozd el, és hozd utánam!

Grigorij bólint, majd eloldozza. Megindul felém, mire durván az arcába ütök. A harag hihetetlen erőket tud felszabadítani egy emberben. Ahogy most bennem is. Ez a véres szarkupac erőtlenül hanyatt vágódik.

– Kapard össze!

Elindulok a kijárat felé. Néhány másodperc múlva Grigorij is utolér az előtte bukdácsoló férfival.

– Ezért megdöglötök! Mind a ketten!

Hallom a hátam mögött. Gonoszul elmosolyodom. Hányszor fenyegettek már meg… Hányszor próbáltak kinyírni… Kurva sokszor.

– Egy napon biztosan.

Nem állok meg, Grigorij ezúttal maga után vonszolja a szarcsimbókot, akinek kurvára nem tartogatok könnyű halált. Az öcsém életére tört. Megfenyegetett a saját házamban. Jogom van példát statuálni. És fogok is.

Nem szarakodok azzal, hogy felöltözzek, kivágom magam előtt az ajtót, és folytatom az utamat. Hideg van. A szél olyan csípős, hogy a csontomig hatol. Felpillantok az égre. Telihold van.

Ahogy közeledem a hang irányába, amit oly sokszor hallottam már, hangosabb lesz. Emlékszem, kiskoromban féltem tőle. Féltem az éjszakában villanó szemektől. Az éles és hegyes fogaktól. Úgy hittem, ők az ördögtől származnak. Egészen addig, míg meg nem érintettem egyet.

Akkor rájöttem, hogy én is tőle származom…

– Te beteg fasz! – kiabálja mögöttem. – Engedjetek el!

Megállunk. Lehajolok, és felveszem a nyakörvet, amin egy több méter hosszú lánc lóg. Grigorij nagy nehezen elém vezeti ezt a faszkalapot, majd a nyakába teszem a nyakörvet.

– És most? – Széttárja a kezét. – Most mi lesz? Kint hagysz a kibaszott vadonban, akár egy láncra vert kutyát?

– Nem. Most a vadonra bízlak.

Morgás. A sötétben szinte világítanak a gyilkos szemek.

– Mi a faszom volt ez? – A préda riadtan megfordul. Tesz egy ingatag lépést hátra, közben az előttünk lévő sötétséget kémleli. A gonosz soha nem mutatja meg az arcát, mielőtt lecsap. Mire felfogod, hogy a karmai közé kerültél, magával ragadja a lelkedet. Elpusztít, majd élvezettel csámcsog a húsodon és a csontodon.

Hátrálni kezdünk. A tag rángatni kezdi a láncot, de hasztalan. Még néhány lépés. A sötétség szép lassan elnyel mindent.

– Basszaaa meeeeg! – fájdalmas ordítás. Az utolsó hang, ami elhagyja a torkát, vérbe fullad. Roppan a csont, szakad a hús, fröccsen a vér. Az alfa is megjelenik. A legveszélyesebb és legerősebb teremtmény, akit valaha láttam. Hófehér szőre van és jégkék tekintete. Abban a tekintetben ott ül az élet és a halál. Ott ülök én is. Mert tudom, hogy egy napon értem is eljön majd.

Szenvtelenül kortyolgatom a kávémat. Az éjszaka nem sokat aludtam. Folyamatosan járt az agyam, de nem jutottam semmire. Mégis ki a faszom tud ölbe tett kézzel várakozni, amíg megpróbálják kinyírni?

– Jó reggelt! – Jegor kómás fejjel leül velem szembe.

– Jó reggelt! – Az asztalra dobom a napilapot. Az emberek el sem hinnék, mennyi információt ki lehet nyerni akár egy tetves bulvárlapból is. – Hogy érzed magad?

– Szarul.

– Azt elhiszem. Dása?

– Még alszik. Mázli, hogy később ért haza.

– Jah.

Habár Dása tökéletesen tisztában van azzal, hogy kik vagyunk, nem akar tudni a mocskos kis dolgainkról. Szereti az öcsémet, és ez neki bőven elég.

– Grigorij? – Felveszi a kávét, és önt magának.

– Épp összeszedi, ami abból a szarháziból maradt.

– Mit akarsz csinálni?

– Példát statuálok.

– De nem tudjuk, ki a fasz akart kinyírni…

– Azt valóban nem. – Elhúzom a számat. De maradt annyi abból a faszkalapból, hogy tudunk küldeni a közeli csoportoknak belőle egy-egy darabot.

– Azt hiszed, egy lerágott csontnak be fognak dőlni?

– Hidd el, be fognak. Aki viszont mégsem, az kap majd egy rövid kis anyagot arról, hogyan lett farkaskaja abból a szarcsimbókból.

– Ez jó ötlet. – Jegor mosolyogva bólogat.

– Tartsd nyitva a szemedet!

– Nyitva fogom!

– Helyes! Most foglalkozz az esküvőddel.

– Így van! – Váratlanul Dása jelenik meg. Jegor háta mögé áll, lehajol, és ad az arcára egy puszit. – Hogy sikerült a legénybúcsú? – Leül az öcsém mellé, majd önt magának ő is egy csésze kávét.

– Jól. És neked? – kérdez vissza Jegor.

– Jól. – Dása mosolyogva vesz magának egy pirítóst, majd vékonyan megkeni eperlekvárral. – Farkaséhes vagyok. – Jóízűen beleharap. – Remélem, nem feküdtél össze egy táncos lánnyal sem! – Megrovón az öcsémre pillant.

– Remélem, te sem feküdtél össze egy táncos fiúval sem, akinek le kellene vágnom a farkát! – Átkarolja Dását a válla fölött, magához húzza, és röviden megcsókolja.

– Miért tettem volna, amikor itt vagy nekem te? Szeretlek.

Az előbbi mohó csókot egy gyengédebb követi. Ha Dása tudná, hogy milyen akcióban volt részünk tegnap éjszaka…

– Jó kislány. Mai program?

– Fodrász és manikűrös.

– Frankó.

– És te?

– Fodrász és manikűrös – válaszolja Jegor egykedvűen, mire Dása hangosan felnevet. Én is elmosolyodom, ahogy őket nézem. Az öcsém velem élt, mióta csak elhagytuk az otthonunkat. Ahogy összejött Dásával, ő is ideköltözött. Viszont tudom, hogy ők hamarosan férj és feleség lesznek. Szükségük lesz egy saját fészekre. Habár a gondolat kicsit elszomorít, ugyanakkor örülök is neki. Legalább Jegor célba ért.

– Bolond! – Iszik még néhány korty kávét, majd felpattan az asztaltól. – Most mennem kell, mert még el kell készülnöm. Katarina hamarosan itt lesz.

– Vigyázz magadra! – Jegor hangja gyengéd és szerelmes. És ez a hülye majdnem megkefélt egy táncos lányt tegnap este. De nem kell aggódnia. Dása még a klotyóra sem mehet ki védelem nélkül. Sikerült szereznem mellé két női testőrt. A csajok kemények, mint az acél. Megjárták a légiót is. Mellettük Dása jó kezekben van. Habár az elején tiltakozott ellene, miszerint neki nem kell felvigyázó, végül elfogadta. Ez részben feltétel, részben áldozat volt a részéről, hogy az öcsémmel lehessen. Dása szerelmét nem lehet megkérdőjelezni. Szívből jön.

– Te is. Szeretlek.

– Én is.

Gyengéd csókot váltanak, majd Dása sietősen távozik.

– Szóval – néz rám kérdőn Jegor. – Mai program?

– Elugrunk a kikötőbe, és megnézzük a hajókat. Ha minden olajozottan megy, pár nap múlva kifutnak egy nagyobb szállítmánnyal.

– Nagyszerű.

– Este pedig megnézünk egy kocsmát.

– Jól kezdődik.

– Üzleti ügyben fogunk odamenni, nem azért, hogy a farkunkat kényeztessük.

– Hát a tegnap este, lehet, hogy a sors keze volt.

– Talán igen, talán nem. Akárhogy is, tartsd a farkadat a gatyádban!

– A nászéjszakáig biztosan – nevet fel jóízűen. Én is. Már csak az öcsém maradt nekem. Az ő boldogsága az enyém is. Meg kell védenem, kerüljön bármibe is. Kelljen bármennyi embert is lemészárolnom érte…

Jókedvűen lépünk be a kocsmába. Megvan minden okunk az ünneplésre, hiszen egyre több üzletet sikerül magunkhoz vonni, és persze közeledik a nagy nap. Jegor nagy napja.

Grigorij összeszedte a szarházi maradványait. Az ujjait és néhány véres csontdarabot, amit díszcsomagolásba tettünk, és elküldtük a legközelebbi bandafőnököknek. Remélem, ha csak egy kis időre is, de elriasztja őket. Legalább az esküvő menjen le vérontás nélkül.

Pontosan tudtam, tudtuk, ha bekerülünk a szervezetbe, életünk végéig harcolnunk kell a jogainkért és az életünkért. Nekünk ezt az utat szánták az égiek. Ha anyánk látna minket, biztosan szomorú lenne.

Apánk… ő le se szarná…

Ahogy belépünk, egy szempillantás alatt körbesiklik a tekintetem a helyen. Egy ideje már figyelték az embereim. Egy idős fószer a tulaj, aki nem fog ellenkezni, főleg, ha jó árat ajánlok neki érte. Központi helyen van, a zsaruk se figyeltek még fel rá, és nagy raktárhelyiséggel rendelkezik. Ennyit tudok egyelőre róla, de nekem ez pont elég.

Sötét van, pia- és cigarettaszag. Kivilágított pult velem szemben, körülbelül két tucat asztal, egy kisebb tánctérrel a jobb oldalon. A háttérben élő zene szól, de nem is erre figyelek fel, hanem arra a nagyon karcos női hangra, ami betölti az egész teret. Résnyire húzom a szemem, próbálom kivenni a kevés fény és a füst között az énekest, aki valósággal felrobbantja a helyet.

Közelebb megyünk az embereimmel.

– Nézd csak azt a cicát, Igor! – Az öcsém a kisebb színpad vagy sokkal inkább emelvény felé biccent.

Azt a cicát nem nehéz nem észrevenni. Fekete bőrszerkót visel. A felsőrész rövid és szegecses, a nadrág olyan félelmetesen simul kerek fenekére, mintha csak ráfestették volna. Megfordul, megmarkolja a mikrofont, és keményen végignéz mindenkin, miközben egyre erőteljesebben énekel. A haja hosszú, talán fekete, a szeme, az a szem nem is e világi. Szinte világít a sűrű hajkorona alól.

Csúcsbombázó volt a csaj,
A futóműve hibátlan,
A legkurvásabb nő volt, akit valaha láttam,
Rejtelmes szemei voltak,
Nekem nem hazudtak,
Kiütött engem azokkal az amcsi combokkal,

Az biztos, hogy csúcsbombázó a csaj!

Leülünk az egyik asztalhoz, közel hozzá. A lány, aki cseppet sem cica, sokkal inkább egy vadmacska, valósággal felszántja a színpadot. Az ujjai a mikrofon köré simulnak, beleordítja a dal minden egyes mondatát.

Többet elvett, mint adott
A levegőm elfogyott,
Azt mondta élvez,
de én már kész voltam,

A falak is beleremegtek,
A föld is belerengett,
Megfájdult a fejem,
Csináltuk tovább, és akkor te…{1}

Beleremegnék én is…

– Esküszöm, megmozdult a farkam is erre a dögre. – Jegor kedélyesen felnevet, és közben vállon vereget. Nekem azért egy kicsit többre van szükségem, hogy megmozduljon az a bizonyos testrészem. De tény, hogy az énekesnő piszkosul dögös.

Az egyik emberem elém csúsztat egy poharat és egy üveg vodkát. Az öcsém kinyitja, először nekem önt, majd magának.

– Neked pár nap múlva már csak egy nőre állhat fel a farkad. – Jegorra pillantok.

Elhúzza a száját.

– Még van idő lefújni az esküvőt. – Felhajtja a piát, majd a kopott asztalra dobja a poharat.

– Hülye lennél. Dása szeret téged. És te is őt.

– Ez igaz. De hogy a farkam csak egy lyukban járjon életem végéig…

– A házasság intézménye bizony kemény önmegtartóztatást kíván. Már amennyiben tiszteled a feleségedet. – Rosszallón nézek rá. A házasságot, mint olyat, nem tartom sokra. Viszont a nőket tisztelem.

– Ne beszéljünk róla, inkább élvezzük a műsort. – Ismét a színpad felé bök. – Akárhogy is, azt a csajt nagy kedvem lenne megkúrni.

Nekem is!

– Dimitrij!

– Igen?

– Szólj a tulajnak, hogy beszélni akarok vele.

– Intézem – bólint.

Ahogy Dimitrij elindul megkeresni a tulajt, minden figyelmem újra arra a szemtelenül vonzó lányra összpontosul, aki olyan rohadt jól énekel. Ahogy kinyitja a szemét, a tekintete néhány pillanaton belül megállapodik rajtam.

Felemelem a poharat, iszom néhány kortyot, közben végig őt nézem. És ő is engem. A pofámba ordítja a szöveget.

Szenvedélyes és érinthetetlen.

Ez a két szó jut eszembe, ha ránézek.

Ahogy a dal véget ér, mindenki őrjöng és tapsol. A lány leteszi a mikrofont, majd elindul a pult felé. Úgy riszálja a seggét, hogy majd minden szem rá szegeződik. Int a csaposnak, aki elé csúsztat egy pohár italt. Gyanítom, vodka.

Dimitrij odamegy hozzá. Összevonom a szemöldököm. A lány bólint, majd kecses, ugyanakkor határozott léptekkel elindul felém.

– Idejön! – Jegor hangja izgatott lesz.

Ide bizony!

– Jó estét! – A hangja most még karcosabb. És a szeme még csodálatosabb. Füstös, fekete és zöld.

– Jó estét! – köszönök vissza kimérten.

– A barátja azt mondta, beszélni akar velem.

Nem a barátom.

– Ön a kocsma tulajdonosa? – Végignézek rajta. Nem hittem volna, hogy a kis dalos pacsirtával kell üzletelnem. Kissé elavultak az információim…

– Igen. Talán nem elégedett valamivel?

Nagyon is elégedett vagyok, bár ezt az elégedettséget tudnád fokozni. Méghozzá az ágyamban.

– Lenne egy ajánlatom!

– Valóban? – Összevonja maga előtt vékony karját, amitől megemelkedik a melle. Csoda, hogy ki nem buggyan a vékony bőr alól.

Milyen könnyű lenne leszakítani róla…

– Ülj le!

– Úgy hiszem, mi ketten nem fogunk sokáig beszélgetni.

– Ülj le! – A hangom ezúttal határozottabban cseng. Megharapja az alsó ajkát, majd az asztalra támaszkodik, és közelebb hajol hozzám. Ravasz a tekintete. És üres. Kurvára üres. Mintha fejest ugrottam volna egy feneketlen kútba.

– Úgy nézek ki, mint egy szófogadó kislány?

Az öcsém felhorkan mellettem. A lány szemtelen és zabolátlan. Viszont nem létezik olyan vad, amit ne lehetne megszelídíteni.

– Tárgyalhatunk másképp is!

– Másképp?

– Másképp! – Hamis mosolyra húzódik a szám. Változtak a dolgok. Aminek ez esetben rohadtul örülök.

– Nem jönnek be az öltönyös pasik. – Elrugaszkodik az asztaltól és megfordul, ám egyenesen Dimitrijbe botlik.

Felállok, két hosszú lépéssel mellélépek, mire dacosan felém fordul.

– Ne tévesszen meg a külső! Sem a jó modor.

– Nem téveszt! Felismerem a farkast a bárányok között.

– Hízelgő.

– Nem hízelgek.

– Kezdjük elölről, ez a javaslatom. Elfelejtem a kis közjátékodat.

– Milyen nagylelkű! – Elfintorodik. Kihúzza magát, és szorosan elém áll. Kemény melle a mellkasomnak nyomódik.

Ha sokáig kakaskodik, valóban letépem róla ezt a kibaszott ruhát!

– Nem hiszem, hogy ilyen jóban lennénk.

Az öcsém felpattan a székről. Intek neki, hogy nyugodjon le. Sejtettem, hogy nem adja be könnyen a derekát, viszont arra nem számítottam, hogy keményen meg kell küzdenem a jogokért. És már nemcsak a kocsma fölött akarok jogot gyakorolni, hanem az előttem álló nő fölött is. Bosszant, ugyanakkor szórakoztat a vakmerősége. Emlékeztet fiatalkori önmagamra, aki szart a világra, és szart a hatalomra.

– Mi van, ha nem adom el a helyet?

Résnyire húzom a szemem, és közelebb hajolok hozzá. Vodka- és narancsillata van. A két illat keveredésétől összefut a nyál a számban.

– Ha nem vagy hajlandó tárgyalni velem, akkor nem lesz hol énekelgetni.

– Fenyegetsz?

– Kislány! – Az öcsém idegesen közbevág. – Fogalmad sincs, kinek rázod itt a picsádat!

– Elég! – Intőn az öcsémre mutatok. Fújtat egyet, majd ismét szóra nyitná a száját, de leállítom. Ismét a harcos cicára nézek. Nem fog meghátrálni. És ez rendkívül tetszik nekem. Az emberek általában első szóra azt teszik, amit kérek tőlük. De ő nem. Rezzenéstelen arccal néz farkasszemet egy farkassal.

Úgy hiszem, a bárányok között nem csak egy farkas lapul…

– Pár nap múlva visszajövök, és újra tárgyalunk.

– Ha…

Hirtelen megragadom az állkapcsát, és megszorítom.

– Pár nap múlva!

Habár tetszik nekem, nem tűröm el, hogy semmibe vegyen!

– Addig találd ki, mennyiért vagy hajlandó nekem eladni a kocsmát. – Elengedem, majd az embereimmel a nyomomban elindulunk a kijárat felé.

– Faszfej! – hallom a rám aggatott jelzőt, de úgy döntök, ezúttal figyelmen kívül hagyom. Ugyanis pár nap múlva nemcsak a kocsma jövőjéről fogunk tárgyalni, hanem másról is…

Múlt

EGY ÚJ ÉLET ÁRA…

Az ember abban különbözik az állattól, hogy különbséget tud tenni jó és rossz között. Szabadon dönthet, viszont a döntéseinek súlya van. Sokkal jobb életet képzeltem magamnak és a családomnak. Viszont mi van akkor, ha egy döntésbe beleszól az élet? Hol van az a bizonyos határ jó és rossz között? Vékony jégen táncolunk. És ha rosszul választunk, azért nemcsak a lelkünkkel, de akár a szabadságunkkal fizetünk.

Beleszívok még egyszer a cigibe, majd átpöckölöm az utca túlsó oldalára. Szükségem van a pénzre. Tisztességes munka árán nem tudok annyit keresni, hogy finanszírozni tudjam azokat a gyógyszereket, amikre anyának szüksége van. A másik, hogy rohadtul nem akarom, hogy az öcsém is olyan dolgokba keveredjen, mint én. Bőven elég mindennap szembenézni a tükörképemmel, a családommal és a szerelmemmel. Ők büszkék rám. Ha tudnák, milyen úton szerzem azt a pénzt…

Kinyitom az ajtót, és bemegyek a klubba. Több mint két órája bolyongok az emberek között, megfigyelem azt a kis rohadékot. Végignéztem, ahogy hülyére kefélt egy olcsó kurvát, majd kinyalt egy másikat. A maffia sok ehhez hasonló undorító helyet működtet. Elmegyek két csaj mellett, akik egy vörös kanapén nyalják-falják egymást, miközben körbeállják legalább öten őket. Undorító emberek…

A pulthoz lépek, és kérek egy italt. A terem felé fordulok, ahol meztelen táncos lányok vonaglanak hosszú, fényes rudakon. Itt csak azt nem tudod megdugni, akit nem akarsz. Ha van elég pénzed, bárkit a farkadra húzhatsz.

Mihail végre feláll az egyik táncos lány elől, magához húz két szukát, és elindulnak a hátsó ajtó felé. Végre. Nem mintha nem lelném kedvem a meztelen női testek látványában, de miért akarnék ilyen olcsó nőket, ha otthon egy igazi angyal vár rám?

Kinyílik az ajtó, majd botorkálva kizuhannak rajta egymásba kapaszkodva. Az egyik csaj a falnak löki Mihailt, a másik csókolgatni kezdi a nyakát. Épp lehúzzák róla a nadrágot, mire eléjük lépek, és előhúzom a fegyveremet. A két csaj sikoltozni kezd. Intek nekik, hogy húzzanak el, de kurva gyorsan. A főnök tiszta munkát vár tőlem. Mihail oldalra lép, mire elsütöm a fegyvert. A golyó a falba fúródik. A hang tompa, szinte néma. Csak a saját szívdobogásomat hallom.

– Hallod, öregem, mennyi lóvé kell? – kérdezi zihálva, közben a kezemben lévő fegyvert figyeli.

– Egy rubel sem.

– Akkor ki a fasz vagy? – teszi fel zavartan a következő kérdést.

– Az teljesen mindegy, hogy én ki vagyok. Tartozol valakinek, méghozzá kurva sok pénzzel! A főnök türelmetlen. És persze nem nézi jó szemmel, hogy a pénzét költöd.

– Vissza fogom fizetni az utolsó rubelig.

– Kétségem sincs! – Sietve elé lépek, közben előveszem a késemet, és a torkához szorítom. – Csinálhatom lassan, kínzóan lassan, vagy lehetek kíméletes is.

– Fizetek! Hallod? Fizetek!

A szemében félelem ül. Vajon észreveszi, hogy megremeg a kezem, ahogy a kést a torkához szorítom? Észreveszi tétova pillantásomban a habozást? Drogot árulok. De olykor megbíznak igazi alja munkával is. És ez az. Soha nem öltem még embert. De talán nem is attól félek, milyen lenne végezni valakivel. Sokkal inkább attól, hogy börtönbe kerülök, ami egyenlő számomra a kivégzéssel. Gondolatban rengetegszer gyilkoltam már. Viszont teljesen más belenézni annak a szemébe, akivel végezni akarsz. Hiszen még ott ragyog benne az élet, ami, ha úgy döntesz, kialszik. Apámat sokszor láttam holtan. Gondolatban olyan sokszor kivégeztem. És mikor felébredtem, nem volt bennem egy szemernyi bűntudat sem. Talán az iránta érzett gyűlölet tesz majd egy napon tökéletes gyilkológéppé. Az elnyomott harag, düh. Az képes igazi szörnyet formálni valakiből.

– Kapsz egy napot. Huszonnégy óra.

– Az kevés.

– Huszonnégy! – A torkához szorítom a kést. – Aztán visszajövök érted. – Ellököm, mire felrántja a nadrágját, és futásnak ered. Épp elteszem a fegyvert, amikor megáll mellettem egy lesötétített terepjáró. Kiszáll belőle egy igazi rohadék. Ha tehetném, azt az idióta fejét beleverném a seggébe.

De nem tehetem…

– Na, mi van, Ivanov? Sikerült eltakarítani a szemetet? – Iván gúnyolódva felröhög.

Legszívesebben téged takarítanálak el, és az összes olyan sunyibaszó embert, aki azt hiszi magáról, hogy egy másik ember fölött áll. Ez a faszkalap úgy véli, hogy mindenben tökéletes és kibaszott okos. Mögötte áll egy szervezet, aki támogatja minden egyes lépését. Lehetsz te jobb, okosabb, erősebb. Mindig a hatalom az úr.

– Nem az volt a parancs.

El akarok menni mellette, de megfogja a karomat.

– Ugye tudod, hogy a nagy kutya mindig megbassza a kicsit?

Tudom. De egy napon én leszek az, aki meghágja az egész világot, és veled kezdem majd a sort!

– Ne szorongass! Nem vagyok a köcsögöd! – Elrántom a karomat, mire hangosan felnevet. Szokták mondani, hogy magasról lehet nagyot esni. Habár nem minden faszfej zuhan a mélybe, azért bízom benne, hogy őt sikerül egészen a legmélyére taszítani.

– Huszonnégy óra!

– Igen.

– És vajon huszonnégy óra elteltével sikerül elővenni a töködet?

Azt várják tőlem, hogy öljek. Egy esélyem van, hogy megússzam a gyilkolást. Ha az a szarházi fizet! De ha nem…

– Van tököm, ne szarj be!

– A főnök bízik benned. Vagyis a képességeidben. Én viszont nem. – Elém áll. – Nem vagy a szervezet tagja. Egy feltörekvő kis senki vagy. Egy csóró kis szardarab, aki azt hiszi, hogy egy fegyverrel és egy késsel faszagyereket tud játszani. Tudod, ki vagyok.

Tudom. Egy faszkalap. Aki maffiafőnök akar lenni.

– Tudom.

– Tudd, hol a helyed, Ivanov!

– Tudom. – Elindulnék, mire megint megszorítja a karomat.

– Ha nem fizet az a kis pöcs, eressz golyót a fejébe! Megértetted?

– Meg.

{1} AC/DC – You Shook Me All Night Long