A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: Worth the Fight (MMA Fighter, #1), 2013

Fordította
MÁRTON ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018 • A beosztott, 2018

Egomániás, 2019 • Csak szex, 2019 • A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020 • Fiatal szerető, 2020 • A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021 • Hívatlan vendég, 2021 • Nagy játékos, 2021

Tiltott gyümölcs (Rivaldafény-sorozat 1.), 2021

Szerelmi háromszög (Rivaldafény-sorozat 2.), 2022

Kockázatos kaland, 2022

Érzéki játék, 2022

A kemény főnök, 2023

Copyright © 2013. WORTH THE FIGHT by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-63-1

„Egy szép napon valaki besétál az életedbe, és rádöbbensz,
hogy miért nem működött korábban senki mással.”

(Ismeretlen szerző)

Ezt a könyvet az én valakimnek ajánlom.

1. FEJEZET

Elle

Szeretem azt gondolni, hogy a múltam nem követ úgy, mint a saját árnyékom egy napsütéses napon. Jó életem van, okos vagyok, szuper az állásom, hosszú a lábam, formás a cicim, és sokak szerint a pasi, akivel, mondhatni, járok, kész főnyeremény. Akkor miért van az, hogy amikor a zsúfolt éttermet pásztázom William után, abban reménykedem, hátha becsapott? Melyik huszonöt éves szeretné, hogy becsapják? Az, aki robotpilóta üzemmódban éli továbbra is az életét – addig, amíg a tökéletes élete körülményei ki nem kényszerítik belőle a változást. A tökéletességet tulajdonképpen túlértékelik. Én csak egy karakter vagyok a saját történetemben, és úgy haladok végig életem fejezetein, mintha egy elképzelt személy írná a regényemet, pedig elvileg én vagyok a szerző.

Nagyon régóta ilyen vagyok. Logikus döntéseket hozok, az életem rendezett és jól szervezett, a szívem megbízhatóan működik. Általában szeretem, hogy így zajlik az életem. Büszkének kellene lennem, hogy ott tartok, ahol, de néha úgy érzem, megfojt a felszínes létezésem.

Williammel összeakad a tekintetünk, az étterem túlsó végében álló asztalnál felemeli a kezét, integet. Annál az asztalnál ül, ahol szinte mindig. Ugyanakkor, ugyanott: minden héten, minden egyes unalmas héten. A bárnál két lány Williamet mustrálja és kuncog. Amikor rájönnek, hogy Will nekem int, őket pedig észre sem vette, elkomolyodnak. A legjobb színlelt mosolyomat villantom meg az örök úriember William felé, aki felemelkedik a helyéről, ahogy odaérek. Arcon csókol, majd karját megszokott mozdulattal a derekamra teszi.

– Bocs, hogy késtem – darálom el a begyakorolt mondatot, ahogy helyet foglalok.

– Semmi gond, én is most értem ide – válaszol William, és tudom, hogy hazudik.

William Harper soha nem késik. Biztos, hogy minimum negyedórával korábban érkezett, és mivel én húsz percet késtem, valószínűleg több mint félórája vár rám. De sosem panaszkodik.

– Hozhatok valamit inni? – mosolyog a készséges pincérnő Williamre, bár a kérdést hozzám intézi. Ha féltékeny típus lennék, valószínűleg bosszantana a flört, de nem vagyok az. A birtoklási vágy és a féltékenykedés érzelmi reakció, és én évek óta ura vagyok az érzelmeimnek.

– Egy vörösáfonyás vodkát kérek, diétásat, ha lehet – pillantok Williamre.

A pohara már üres. Magamban elmosolyodom, és arra gondolok, hogy milyen jól ismerem ezt az embert! A saját magának engedélyezett egyetlen italt, a vodka-tonikot félóráig szopogatja, aztán vízre vált.

– Én csak vizet kérek, köszönöm – mosolyog William a pincérnőre, aki ragyog a figyelmességtől.

William Harper jóképű férfi, ezt a vak is látja. Magas, kék szemű, a szőke haja tökéletesen nyírt, és mindig úgy öltözik, mint aki egy divatlapból lépett ki. A hófehér fogsora tökéletesen egyenes, kivillan a tökéletes mosolyából. Köztiszteletben álló családból származik, és huszonhét éves kora ellenére már társtulajdonos az apja ügyvédi irodájában. Akkor miért van, hogy most, amikor megszólal, látom, hogy mozog az ajka, de nem hallom, amit mond?

– Elle, jól vagy? – érzi meg William, hogy távol vagyok tőle, és hangjából valódi aggodalom csendül ki. Tényleg rendes pasi, valójában főnyeremény.

– Jaj, bocsáss meg! – mentegetőzöm, mintha álomból ébrednék. – Biztosan elgondolkoztam az ügyön, amin épp dolgozom – füllentek.

A válasz láthatóan kielégíti Willt.

– Milyen ügyről van szó?

Elég hamar rátérünk a munkára – ez mindig így van. Örülnöm kellene, hogy ez közös témát ad, és Will tökéletesen érti, milyen a munkám, de szinte mindig erről beszélgetünk.

– Egy alkalmazottnak jogtalanul szüntették meg a munkaviszonyát – kapaszkodom bele a legelső esetbe, ami eszembe jut. Szerencsére visszajön a pincérnő, és leteszi elénk az italokat, majd felveszi a rendelésünket, így több időm van elgondolkodni az unalmas ügyön, amiről Williamnek azt mondtam, hogy lefoglalja a gondolataimat.

A pincérnő elmegy, és egy idősebb pár lép az asztalunkhoz.

– Maga ifjabb Bill Harper, ugye? – nyújtja a kezét a férfi barátságos mosollyal.

– William a nevem, de igen, ifjabb William Harper vagyok.

Will az évek során több tucat embert javított ki. Mindig érdekelt, miért bosszantja annyira, hogy Billnek vagy Billynek szólítják – méghozzá annyira, hogy képes kijavítani másokat. Ha valaki a beceneveden szólít, az a kedvesség jele, nem? William roppant udvariasan javít ki mindenkit, egyáltalán nem tűnik otrombának. Sokat elárul azonban rólam, hogy bár érdekel, miért zavarja ez ennyire, mégsem kérdezem meg tőle.

A két férfi egy ideig eltársalog, és William alig tíz perc alatt új munkát hoz tető alá. Az idősebb férfi megígéri, hogy másnap felhívja az irodát. Ebben Will részéről semmi erőszakosság nincs, hűvös és profi a viselkedése, ami valószínűleg veleszületett képesség, mivel édesapja, nagyapja és bátyja is ügyvéd.

Vacsoránkat zavartalanul fejezzük be, beszélgetésünk könnyed és természetes. Ez azóta van így, hogy a jogi egyetem utolsó évében megismerkedtünk. Azonnal megtaláltuk a közös hangot, és ha nem feküdtem volna le vele az utóbbi tizennyolc hónapban hetente egyszer, Williamet a legközelebbi barátomnak mondanám.

– Kikölcsönöztem a Kettős élet című filmet. Reméltem, hogy vacsora után átjössz.

Ez annyira jellemző Williamre, hogy kikölcsönözi a legújabb akciófilmet, amit minden valószínűség szerint utálni fog, csak azért, mert én szeretem az akciófilmeket. William inkább a Woody Allen-féle művészfilmeket szereti.

– Nem gond, ha elhalaszthatjuk?

Látom, hogy William arca kicsit elkomorul. Zsinórban a második héten zárom le a randevúnkat rögtön a vacsora után… és a szex előtt.

– Reggel hatra bent kell lennem az irodában, felkészülök egy előterjesztésre – mímelek csalódottságot, ahogy újabb hazugság hagyja el a számat.

Nem vagyok biztos benne, hogy Will hisz-e nekem vagy csak túlságosan udvarias ahhoz, hogy rákérdezzen, de nem érdekel. Ma nincs hozzá kedvem. Az utóbbi hónapokban a szexuális életünk igazi kihívást jelentett számomra, bár William ebből láthatólag semmit nem érzékelt. Pedig nem is az ő hibája. Normális méretekkel rendelkezik, és az esetek nagy részében jól működik köztünk a szex, de mostanában nehezen tudom elérni a csúcsot a közös éjszakáinkon. Talán részben ez is gond. Ha Williammel akartam elélvezni, arról nekem kellett gondoskodni. Will már képtelen egyedül eljuttatni a csúcsra. Úgy fest, én is azon csajok közé tartozom, akik hetente egyszer színlelik, hogy jó nekik, és ma este semmi kedvem bármi mást is színlelni.

2. FEJEZET

Elle

A Milstock és Rowe ügyvédi irodában elég heterogén a dolgozói állomány. Williammel a jogi egyetem utolsó évében itt voltunk gyakornokok. Az egyetem elvégzése után William az apja Madison Avenue típusú jogi cégéhez szerződött, amelyet több mint hetven éve a nagyapja alapított. A cég rendkívül jónevű, ügyfelei az elit reklámiparból kerülnek ki. Leonard Milstock a cég alapítóinak egyike, aki a gyakornoki időszakom végén ügyvédjelölti pozíciót ajánlott nekem, amit örömmel el is fogadtam.

Williammel nem sűrűn különbözik a véleményünk, de amikor úgy döntöttem, maradok a Milstock és Rowe-nál, egy kicsit összevesztünk. Will úgy vélte, nem túl szerencsés, ha egy kicsi, alig ismert cégnél vállalok munkát, azonban én jól éreztem magam itt, és Milstock olyan munkákat is rám bízott, amelyekről egy nagyobb cégnél az ügyvédjelöltek csak álmodozhatnak. Ez az egyik előnye annak, ha az ember kisebb ügyvédi irodánál dolgozik, és úgy véltem, ez felülírja az alacsonyabb bérezést és a presztízshiányt. William azonban úgy gondolta, hogy a mérleg inkább az ellenkező irányba billen, számára a bérezés és a presztízs rendkívül fontos helyet foglal el a karrierjében, számomra viszont nem annyira.

– Jó reggelt, Regina! – mosolygok rá a recepciósra, ahogy a hivatalos nyolc órai nyitás után negyedórával belépek az irodába.

Senkit nem érdekel, hogy rendszeresen kések, főleg, mivel majdnem minden este jóval hét óra után végzek. A pontosság nem az erősségem.

– William kéri, hogy hívd vissza. Megkért, hogy nézzem meg a naptáradat, ráérsz-e egy konzultációra az egyik új kliensével.

Fenébe! Akkor megtudta, hogy a kora reggeli felkészülés hazugság volt.

– Regina, megkérnéd Gigit, hogy hívja vissza Williamet, és beszéljék meg az időpontot? – vonom fel a szemöldökömet Reginára pillantva, aki megérti, mit kérek, és elmosolyodik: izgatottan várja, bármit is kérek tőle.

Regina majdnem egy éve dolgozott nálunk recepciósként. A negyvenes évei végén jár, nyolc macskája van, és az íróasztalán túl sok macskamintás mütyür van. Átlagos, középkorú nőnek tűnik, kissé túlsúlyos, a nadrágja túlságosan megfeszül széles hátsóján, és szereti a virágos, bő kreppblúzokat és a kényelmes, lapos talpú cipőket. Kívülről teljesen hétköznapinak tűnik – egészen addig, amíg meg nem szólal.

Még életemben nem találkoztam olyan nővel, akinek ilyen szexi hangja van. Ami azt illeti, szerintem nincs olyan férfi sem, akinek szexibb hangja lenne. Nem egy üvöltő játékmackó, hanem egy szexi vadmacska bújik meg a torkában. Száz százalékig biztos vagyok benne, hogy évente egymillió dollárt is megkeresne, ha elmenne telefonszex-operátornak vagy kiadna egy erotikus hangoskönyvet. Ha búgó hangján kér valamit, a férfiak képtelenek visszautasítani. Ezt az ellenállhatatlan hangú nőt Giginek neveztem el.

Többször is igénybe vettem már Gigi istenadta tehetségét. Néha megkérem, hívjon fel ügyfeleket, akikről tudom, hogy bosszankodnak, ha megtudják, hogy az utolsó pillanatban kénytelen vagyok lemondani egy megbeszélést, de valahogy a szexi hangú Gigitől a férfiak sokkal nyugodtabban fogadják a rossz hírt.

Az irodában senki nem tudja, hogy Regina és én évek óta ismerjük egymást. Valószínűleg azt hiszik, hogy anyám egyik barátnője, mert Regina meg én külsőleg annyira különbözünk. De nem… Regina a legjobb barátnőm, mert ő mentette meg az életemet. Bár ha őt kérdezné valaki, azt mondaná, hogy én mentettem meg az övét. Ki tudja, talán tényleg kölcsönösen megmentettük egymást.

Leonard Milstock, a főnököm hetvenöt éves. A vállalat nevébe foglalt Rowe-val, azaz Frederick Rowe-val eddig csak egyszer találkoztam, a neve mégis ott díszeleg az ajtón, és állítólag még mindig, minden évben kap fizetést. A két férfit általános iskola óta köti össze barátság, és már a születésem előtt üzlettársak voltak. Amolyan furcsa párként működtek: Mr. Rowe ügyelt arra, hogy simán menjenek a dolgok az irodában, azonban ő néhány éve nyugdíjba vonult, mivel a feleségének megromlott az egészsége, és most a pedáns Felix helyett nyakunkon maradt a rendetlen Oscar.

Belépek Leonard irodájába, és megpróbálok a papírokkal telezsúfolt mappák alól kihalászni egy széket. Megfogom a három zakót, amelyek két éve egész biztosan itt vannak, és felakasztom őket a fogasra, míg Leonard az éppen aktuális ügyről beszél. Eközben átrendezem a széken hagyott, nyitott aktákat és kidobálom a Wall Street Journal egy évnél régebbi, tucatnyi lapszámát. Leonard vagy nem veszi észre, hogy rendet rakok, vagy egyáltalán nem érdekli, mert pontosan, aprólékosan elmagyaráz mindent, ami az üggyel kapcsolatos.

– Az előterjesztést egyedül kell megcsinálnia ma délután – zárja le a beszélgetést Leonard, miközben csípős virslis hot dogot majszol, amit néhány perce Regina hozott neki, annak ellenére, hogy még csak délelőtt fél tizenegy van.

– Rendben van, menni fog.

Persze hogy menni fog, de meglep a kérés. A délutáni előterjesztés az egyik legfontosabb ügyfelünkkel kapcsolatos, és általában Leonard viszi a szót, én pedig másodhegedűs vagyok. Leonard látja rajtam az értetlenséget.

– Ma délután angioplasztikám lesz – közli úgy, mintha csak a pontos időt mondaná, és nem azt, hogy komoly szívműtétje lesz.

– Angioplasztika? Mondja, jól van?

– Igen, persze, jól, az orvosok egyszerűen felfújják a dolgot. Szerintem a doki csak azért akar megműteni, mert a fiának mostanában esedékes a tandíjfizetés.

– Tehát valószínűleg semmi köze ahhoz, hogy minden reggel hot dogot eszik? Nem lehetséges, hogy nem vigyáz a szíve egészségére?

Felállok, felveszem a kioktató leánygyermek pozícióját, amelyet Leonard ritkán engedélyez nekem – akkor, amikor az egészségtelen étkezési szokásai ijesztő méreteket öltenek.

– Ide figyeljen, kisasszony! Ha annyi idős lesz, mint én, majd meglátjuk, mennyire fogja érdekelni, hogy mi kerül a szájába! Tartsa meg magának a salátaevős nyeszlett gondolatait, és készüljön fel rendesen a délutánra! Számítok rá, hogy a kliensünk elégedett lesz!

Felnevetek, mert tudom, hogy Leonard nem dühös, ő egyszerűen ilyen. Egyikünk sem elérzékenyülő típus, de Leonard tudja, hogy sokat jelent nekem.

– Mondja meg Millie-nek, hogy hívjon, ha kitolták a műtőből, jó?

Igen, Leonard Milstock feleségét Millie-nek hívják, így a teljes neve Millie Milstock. Én a helyében megtartottam volna a lánykori nevemet, de ez valószínűleg fel sem merült, amikor több mint ötven évvel ezelőtt házasságot kötöttek.

– Igen, persze, persze.

Rámosolygok a főnökömre, és fejcsóválva nézem, ahogy az utolsó falat is eltűnik a szájában. Amikor kitágítják az ereit, szinte biztos, hogy rájönnek, hogy egész virslidarabok okozták az elzáródást.

3. FEJEZET

Elle

Néhány nappal később Regina bejelentkezik, hogy William és Mr. Hunter megérkezett a tizenegy órás megbeszélésre. Természetesen William negyedórával előbb érkezett… én pedig csúszásban vagyok. Mindent megteszek, hogy gyorsan lezárjam azt az ügyet, amin jelenleg dolgozom. Rádöbbenek, hogy mostanában kihasználtam Williamet – már-már provokálom, hogy megjegyzést tegyen a hazugságaimra és a késéseimre. Ő azonban nem említi, hogy ismét hazugságon kapott, amikor azt mondtam, hogy korán kell bejönnöm. Nem tudom, vajon azért nem szól, mert nem érdekli, vagy mert ilyen udvarias.

– Köszönöm, Regina! Bevezetnéd őket a tárgyalóba, és megkérnéd, hogy legyenek pár perc türelemmel?

– Hogyne, Elle! – búgja Gigi szexi macskahangon, ez biztosan nem Regina. Elmosolyodom, és azt latolgatom, vajon azt akarja közölni velem, hogy az urak nem örülnek, hogy megvárakoztatom őket, és ő lecsendesíti a kedélyeket, vagy Mr. Hunter valami jó kiállású, idősebb úriember, aki miatt Gigi felbukkant.

Alig pár perc késéssel lépek be a tárgyalóba, ami nálam egész jónak számít. Elégedett vagyok, hogy időben érkeztem. William és a kliense felemelkednek, ahogy belépek, és hirtelen elkap a vágy, hogy mindkét férfinak szalutáljak. Tele van a kezem: kávé, jegyzetfüzet, mobiltelefon és laptop, és csak akkor pillantok fel, amikor mindezeket felhalmozom a tárgyalóterem asztalára.

Regina lép be, és doromboló hangon szólal meg.

– Hozhatok az uraknak egy kávét?

Regina sehol, még mindig Gigi uralja a terepet.

Felpillantok Williamre, azt várva, hogy bosszantja Gigi műsora, de a szokásos barátságos mosolyával pillant rám.

– Elle, az úr Nicholas Hunter – mutat William a mellette ülő férfira.

Végre felnézek, és teljesen megdöbbent a látvány – eláll tőle a lélegzetem. Azt hiszem, még életemben nem láttam ilyen jóképű férfit. A mellette ülő William sem hagy sok kívánnivalót maga után, de ezt a férfit egyszerűen nem lehet egy napon említeni vele. A napbarnított bőr, a mélyzöld szemek, a kócos, fekete haj és a szögletes áll… A férfi kezet nyújt.

– Szólítson Nicónak! Anyámon, a papomon meg az ügyvéd úron kívül senki nem szólít Nicholasnak – int Nico William felé.

Átnyúl az asztal fölött, kezet fogunk. Apró kezem elsüllyed a tenyerében, úgy érzem, mintha egy baseballkesztyűvel fognék kezet. Kézfogása kemény és meleg, beszéd közben egyenesen a szemembe néz, arcán kissé öntelt mosoly ül. Érzem, hogy az összeérő kezünkből melegség árad végig a testemen, itt-ott még bizsergek is, ahogy a forróság elönti a legintimebb részeimet.

Nico – ez a szexi név illik a szexi pasihoz. Úgy sejtem, Williamnek roppant nehezére esne Nicónak szólítani ezt az embert, ha már ilyen rendes, hivatalos neve van. De szerintem a Nico sokkal jobban illik hozzá, mint a Nicholas. Bámulom ezt a férfit, és nemcsak azért, mert rendkívül jóképű, hanem mert úgy érzem, valahonnan ismerős. Még a név is ismerősen cseng – Nico Hunter. Biztos vagyok benne, hogy ismerem valahonnan, de az időpontot Nicholas Hunter névre kérték, és az a név egyáltalán nem jelentett semmit számomra.

– Elle? – szólal meg William, és a figyelmem ismét rá irányul.

Remélem, nem bámultam túl hosszan… Vajon eltátottam a számat is? Roppant nagy udvariatlanság lenne.

– Nicholasnak, ööö, Nicónak van egy reklámszerződése, amiből szeretne kiszállni. A cégnél belenéztünk, szerintünk a feltételeket illetően minden kőbe van vésve, de gondoltam, talán a Weiland-ügyet rá tudnád húzni.

Ez érdekes. A jogi egyetem utolsó évében írtam egy cikket a Weiland-ügyről, ami meg is jelent. Egy egyetemistának rendkívül sokat jelent, ha a jogi kiadványokon túl is megjelenik egy írása, ezért nem lepett meg, hogy William emlékezett az esetre, amelyben egy sportolónak hároméves reklámszerződése volt egy céggel, ami a szerződés aláírásakor energiaitalokat gyártott, de később összeolvadt egy másik vállalattal. A másik vállalat olyan italként forgalmazott szert árult, amivel el lehet fedni a teljesítménynövelők használatát. Weiland nem akarta, hogy a nevét olyan céggel hozzák összefüggésbe, amely lehetetlenné teszi a vizsgálat során a teljesítménynövelő szerek használatának megállapítását. Sajnos a szerződés sziklaszilárd volt, azonban Weiland ügyvédje egy merész húzással ahelyett, hogy érvénytelennek mondta volna ki a szerződés egyik feltételét egy olyan perben, amit elveszített volna, a szerződés erkölcsi feltételének megszegése alapján perelt.

Tehát Nico sportoló lenne? Ez a külsejét tekintve nem meglepő: elég magas, és az öltöny alatt is felsejlik a sportos testalkata.

– Mi lenne, ha mesélne kicsit a hátteréről, Nico?

Valamiért alig várom, hogy megismerjem a történetét, de nem csupán jogi szempontból, inkább azért, mert kíváncsi vagyok az előttem ülő férfira.

Nico azzal kezdi, hogy elmeséli, hogy az MMA{1}, a vegyes küzdősportok területén tevékenykedik. Nem igazán tudom, mit jelent ez, de feltételezem, hogy valamiféle karatemester lehet. Ahogy beszél, próbálok jegyzetelni, de csak bámulom őt, képtelen vagyok elszakítani a tekintetemet, hogy végre írni kezdjek. Nico beszéd közben egyenesen a szemembe néz, így még nehezebb elkapni a pillantásomat. Elfeledkezem arról, hogy William ott ül, csak ketten vagyunk a szobában, én meg ez a mélyzöld szemű férfi, aki folyamatos intenzitással szipkázza ki az energiát a testemből.

Regina lép be, kávét hoz a vendégeknek, én pedig hálás vagyok a kis közjátékért. Nico megköszöni Reginának az italt, és amikor figyelme ismét felém fordul, én Reginára pillantok, aki visszanéz az ajtóból, majd Nicóra pillant, és szuggesztívan fel-le vonogatja a szemöldökét. Nevetésemet köhögéssel palástolom, és William, az örök úriember, felajánlja a vizét.

Nico ott folytatja, ahol abbahagyta, én pedig kicsit jobban megnézem az arcát, majd ismét mélyen belenéz a szemembe. Bal szeme felett apró, gyógyult heget pillantok meg, és jobb orcáján szintén észreveszek egy hosszabb forradást. Halványak, mintha évek óta ott lennének, de a napbarnított bőréhez képest a heg világos, így a szokásosnál feltűnőbb. A hegektől még viharvertebbnek látszik az arca, és valahogy jobban kiemelik szépen ívelt, férfias állát. Arca egy erős férfié, olyané, akiről valamiért egyszerűen le sem tudom venni a szemem.

Amikor Nico elhallgat, William szólal meg, és ekkor végre rádöbbenek, hogy ő is a helyiségben van. Abban reménykedem, hogy nem kezdett el csorogni a nyálam, amíg az ügyfele beszélt. Próbálok Williamre összpontosítani, de a tekintetem folyton Nicóra téved, aki minden alkalommal a szemembe néz. Ilyenkor Nico szája egy kicsit megrándul, titkon jelezve, hogy rajtakapott.

William azzal tud rávenni, hogy újra az esetre összpontosítsak, hogy elkezdi elemezni, hogy a Weiland-ügy milyen szempontból alkalmazható ebben a helyzetben. Nico azért akar kiszállni a reklámszerződésből, mert a kérdéses cég gyermekmunkásokat alkalmaz. A ténytől, hogy egy többmilliós szerződést akar felrúgni ilyen nemes ok miatt, Nico még szexibbnek tűnik.

Nagyjából egy óra múlva William az órájára pillant, és a beszélgetés a vége felé közeledik. Nico a véleményem után érdeklődik, én pedig azt felelem, hogy először is látnom kellene a szerződést, és utána kellene néznem a vállalat hátterének, mielőtt közlöm a szakmai véleményemet.

William feláll, és bólint.

– Csütörtök megfelel? Akkor folytathatnánk a megbeszélést.

– Öö, persze.

Észreveszem, hogy Nico pillantása ide-oda jár köztünk, azt hiszem, azt figyeli, hogyan beszélünk egymással.

Nico ismét kezet ráz velem, és az egyszerű érintéstől vadul dobogni kezd a szívem. Nem engedi el azonnal a kezemet, hanem a másik kezével Williamre és rám mutat.

– Maguk egy pár?

Én ugyanakkor felelek nemmel, amikor William igennel. Rápillantok, majd Nicóra, aki még mindig fogja a kezemet a kézfogás után, és a szeme csillogása ugyanolyan csibészes, mint a szájára kiülő mosolya. Rendkívül jól szórakozik a válaszunkon, és nem is hibáztatom érte. Végül elengedi a kezemet, és különös csalódottságot érzek, hogy már nem érint meg.

Williamhez fordulok, és látom, hogy még mindig arrafelé néz, ahol a kezünk Nicóval összeért. Arcán zavar és értetlenség tükröződik, és nagyon bánt, hogy tiszteletlenül viselkedtem vele. William halkan kérdezi meg:

– Csütörtökön találkozunk?

Bólintok, és arra gondolok, hogy azt a bizonyos párbeszédet muszáj lesz négyszemközt lefolytatni. Megállok Regina asztalánál, a két férfi pedig kilép az ajtón. Nico az utolsó pillanatban visszanéz, és rám mosolyog, William azonban nem teszi.

Egész éjszaka álmatlanul forgolódom, nem tudom kiverni a fejemből Nico Huntert. Ez a pasi pokolian szexi, és nagyon bosszant, hogy képtelen vagyok uralni a gondolataimat. Amikor a telefonom zenés ébresztője megszólal, úgy érzem, csupán tíz percet aludtam. Félálomban bevonszolom magam a zuhany alá, és megpróbálom hideg vízzel felébreszteni magamat. Néhány perc kínzás után engedek hozzá egy kis meleg vizet, és lehunyom a szememet, ellazulok. Ebben a pillanatban tör rám a felismerés: felpattan a szemhéjam, és próbálom elűzni az emlékezetem sötétjéből a minden figyelmeztetés nélkül felbukkanó emléket.

Nico Hunter. Nico „Nőbűvölő” Hunter. Ott voltam azon az éjszakán, amikor megölt egy embert. Ez volt az egyetlen meccs, amire elmentem. És egyszer csak minden emlék visszajön. Ketrecharcként gondoltam arra a mérkőzésre, de most, hogy jobban belegondolok, kevert harcművészetek, azaz MMA volt.

Mostohaapám nyugalmazott rendőr, aki néha biztonsági őrként dolgozik sportrendezvényeken, mint sok más nyugdíjas zsaru is. Egyszer kapott két jegyet egy nagy MMA-bajnokságra, és átadta nekem. Általában nem mennék el egy ilyenre, tekintve a múltamat, és azt, hogy mi a véleményem arról, hogy két ember egymásnak esik, még akkor is, ha ez kölcsönös megegyezésen alapul. De Max, a mostohaöcsém imádja ezt a sportot, és rábeszélt, hogy elvigyem. Képtelen voltam nemet mondani egy izgatott tizenkét évesnek, aki egy pillanatra megfeledkezett arról, hogy folyamatosan a menőt játssza, és úgy ugrált fel-le, mint négyéves korában.

A meccs nem tartott sokáig, összesen két menet volt. Tisztán emlékszem rá. Valószínűleg alig tíz perc volt az egész. A meccset megelőző program egy órával hosszabb volt, mint maga a verekedés. Jó helyen ültünk, nagyjából tíz sorral a ring központjától. Emlékszem, valahányszor valaki bevitt egy ütést, összerezzentem, mégsem fordultam el. Lehunyom a szememet, és az utolsó másodpercek ott lebegnek a lelki szemeim előtt. Egyesek szerint igazi áldás a fotómemória, de az én esetemben tulajdonképpen átok. Igen, sok számra és szóra emlékszem, de az összes rossz dologra is, amit legszívesebben elfelejtenék.

Olyan, mintha elindítottam volna egy videófelvételt, ami az utolsó másodperceket mutatja. Látom, ahogy Nico beviszi az ütést, majd mintha lassított felvételt néznék, az ellenfél feje tíz férfi erejének megfelelő ütéssel oldalra csuklik. A földre zuhan, feje a levegőben ismét oldalra csuklik, majd tompán puffan a földön. Az üvöltő tömeg elnémul, az orvosi csapat pedig másodpercekkel az ütés után a ketrecbe rohan.

Bármilyen borzalmas is volt, nem az kísért, ahogy mindez megtörtént, és ahogy most lezajlik a fejemben. Hanem az a harcos – aki térdre esik, amikor rádöbben, hogy az ellenfele többé nem áll fel –, teljesen összetört. Képtelen vagyok levenni róla a tekintetemet, látom, hogy millió apró darabra zuhan szét. Sajnálnom kellene azt, aki életét vesztette, de nem is nézek felé. Teljesen arra a férfira koncentrálok, aki többé nem lesz a régi. Soha többé. Tudom. Mintha egy pillanatra megállt volna az idő, és úgy érzem magam, ahogy ő.

Az agyamban fényes dél van, és a múltam árnyéka kétszer akkora, mint én. Fölém magasodik, és képtelen vagyok szabadulni tőle.

4. FEJEZET

Elle

Amikor végre beérek az irodába, a szokottnál is többet kések. Még mindig kábult vagyok, és csak lassan térek magamhoz, ahogy elolvasom az e-maileket, és eltervezem a napomat. Nico „Nőbűvölő” Hunter. A meccs előtt nem tudtam, ki ő, de így hívták. Emlékszem, figyeltem, ahogy belépett a ketrecbe, és öntelt mosolyt villantott a tömegre. A nők eksztázisba jöttek. Hamarosan rájöttem, miért kapta ezt a nevet. Emlékszem, amikor megpillantottam a mosolyát és a testét, azt a hihetetlen testet, úgy éreztem, mintha villám csapott volna belém.

A lapok hetekig foglalkoztak vele a meccs után. Lehet, hogy korábban Nico „Nőbűvölő” Hunter volt a neve, de a sajtó utána csak az utolsó három betűt hagyta meg a becenevéből.

Hirtelen ötlettől vezérelve beírom a Google-keresőbe a nevét. Az agyamba égett képek nem sokban különböznek a képernyőn megjelenő fotóktól. A bíró szerint egyértelmű és tiszta ütés volt, de a sajtó ettől még igazi negatív szenzációként tálalta. Pár hét múlva, ahogy az újságírók átpártoltak a következő szaftos történetre, elolvastam egy kisebb cikket az egyik újság utolsó oldalán, amit a reklámok között hoztak le. Nico ellenfelének korábban nem ismert agyi problémája volt, és két lábon járó időzített bombának számított.

Két csésze kávé után képes vagyok a Nicóval kapcsolatos gondolataimat az agyam legmélyebb zugába száműzni, és végre dolgozom egy kicsit. Amikor Regina becsörög, hogy egy kliens vár az előtérben, kora délután van, azonban a naptáram szerint nem várok senkit.

Besétálok az előcsarnokba, sűrű, homokszőke hajamat két stratégiailag jól elhelyezett ceruza tartja kissé féloldalas kontyban a fejem búbján. Megtorpanok, amikor Nicót pillantom meg. Feláll a pamlagról, és visszadob egy magazint az asztalra.

Meglepő, hogy itt van, mégis valahogy természetesnek hat, mivel a fél éjszakát és a reggel nagy részét azzal töltöttem, hogy rá gondoltam. A legjobb pókerarcomat veszem fel, és kiegyenesedem.

– Mr. Hunter, megbeszéltünk mára egy időpontot?

Úgy teszek, mintha zavarban lennék, hogy elfelejtettem az időpontot, de ezzel a férfival kapcsolatban biztos, nem felejtenék el semmit, bár csak kétszer láttam életemben.

Nico két lépést tesz felém, csak pár centivel van közelebb, mint illik, de az észrevehető. Legalább húsz centivel magasabb nálam, talán többel is.

– Kérem, szólítson Nicónak! – mosolyog rám, és a szoba hirtelen kisebbnek és melegebbnek tűnik.

Viszonzom a mosolyát. Nem kell színlelnem, mert valódi a mosoly. Örülök, hogy látom, és ezt amúgy sem tudnám titkolni. Fogalmam sincs, miért. Rémültnek kellene lennem azok után, ami eszembe jutott róla, de valamiért nem vagyok az. Szeretnék minél többet tudni róla. Bólintok.

– Nico, miben segíthetek?

Nico elmosolyodik – ez a mosoly csibészes, félszeg, és arra gondolok, hogy Nico igazi játékos. De az is igaz, hogy még életemben nem láttam ennél a mosolynál szexibbet.

– Eszembe jutott néhány dolog, amit tegnap nem említettem, és elmondanám. Van pár perce?

Félrehajtott fejjel tanulmányozom. Mi van ebben az emberben, ami nem késztet arra, hogy elrohanjak, annak ellenére, hogy érzem, a szívem vadul ver a mellkasomban?

– Persze, beszélgessünk az irodámban!

Nico diadalmasan elmosolyodik, és a mosolya ragadós. Visszamosolygok, nem is tudom, hogy miért. Utánam jön a folyosón, és ahogy belépek az irodába, észreveszem, hogy a fenekemet bámulja. Akkor pillant fel, amikor elkapom, hogy hová néz. Egy átlagember zavarba jönne attól, hogy rajtacsípik, Nico azonban nem ilyen, szégyentelenül vigyorog. Ahelyett, hogy udvariatlannak vagy kellemetlennek gondolnám, valamiért nagyon felizgat.

Helyet foglalok az íróasztalom mögött, Nico pedig a kis vendégszékre sandít, majd ismét rám.

– Nem lenne gond, ha oda ülnénk? – mutat a mögötte álló kanapéra, én pedig most először döbbenek rá, hogy egy ekkora pasas nehezen férne el a kecses kis vendégszéken.

– Ó, persze, elnézést! – kacagok fel halkan. – Azt hiszem, ez a szék nem lenne kényelmes egy magafajta férfinak, ugye?

Nico megáll a kanapé mellett, és megvárja, amíg leülök. A kanapé egyik végére telepszem, és arra számítok, hogy a másik végén foglal helyet, hogy legyen köztünk némi tér beszélgetés közben. Egy üzleti megbeszélésen ezt a feladatot általában az íróasztal látja el, de a kanapén nem választ el minket semmi. Nico nem a társadalmilag elfogadott normát választja, hanem pontosan mellettem foglal helyet. Nem illetlenül közel, nem ér össze a testünk, de közel van – mintha egymás mellett ülnénk a színházban.

Egek, de meleg van ebben a kis szobában! Rájövök, hogy talán nem kellett volna becsuknom az ajtót. Felállok, és az ablakhoz lépek, kinyitom. Visszamegyek a kanapéhoz, és Nico szembefordul velem. Olyan közel van, hogy legszívesebben megérinteném. Engem figyel, és az ajkán mosoly ül. Felpattanok, elmegyek a noteszemért és a tollamért, amikor visszaérek, látom, hogy még szélesebben mosolyog – szinte mulat rajtam. Biztosan rájött, hogy kellemetlenül érzem magam. Igyekszem úgy tenni, mintha semmilyen hatással nem lenne rám, mégis az ellenkezőjét érzem.

– Nos, Nico, mit szeretett volna elmondani? – helyezem készenlétbe a tollat a papír fölé, és lehajtott fejjel készen állok jegyzetelni. Eltökéltem, hogy még egyszer nem nézek a szemébe.

Nico csendben vár, nem válaszol. Végül nem tehetek mást, kénytelen vagyok felnézni, hogy lássam: miért nem kezdett el beszélni. Amikor felpillantok, a szemembe néz, és elmosolyodik. Én viszonzom a mosolyt, pedig pontosan tudom, hogy játszadozik velem.

– Tegnap elfelejtettem elhívni magát vacsorázni.

– Vacsorázni? – bámulok rá pillanatnyi zavaromban.

Nico ördögi mosolyt villant rám, amit legszívesebben lecsókolnék az arcáról. Mi a csuda ütött belém? Általában nyugodt vagyok, hűvös és összeszedett, nem ostoba kamaszlány, aki zavarba jön az osztály legmenőbb srácától.

– Igen, vacsorázni. Szokott enni, nem?

Nico hangjában vidámság és csibészség keveredik.

– Ööö… – tétovázom néhány másodpercig. – Nem tehetem.

Nico válasza gyorsan érkezik, olyan, mintha kihallgatáson lennék, és én vagyok, akit kihallgatnak:

– Miért nem?

– Mert helytelen lenne.

– Van barátja?

– Nem igazán.

– Akkor miért lenne helytelen? – villantja meg Nico azt a félszeg mosolyt, és mielőtt megszólalna, tudom, hogy flörtölni fog. – Szerintem nagyon is helyes lenne.

Félszeg mosolya láttán én is elmosolyodom. Ez a férfi teljesen összezavarja a gondolataimat. Ez sem vall rám.

– Ez elég bonyolult.

Ez a két szó a legtöbb pasit elijesztené, Nico Huntert azonban nem.

– Jó, akkor halljam! Segítek kibogozni a bonyodalmat, hogy ne legyen semmi akadálya.

Nico hátradől a kanapén, egyik lábát átveti a másikon, és várakozásteljesen néz. Ez komoly?

– Nos… maga William ügyfele.

– És a minap azt mondta, hogy maguk nem egy pár, ugye?

– Nem is vagyunk. – Őszinte vagyok, mert nem gondolom Williamet a pasimnak. A „pasi” párkapcsolatot takar, nem jó barátot, akivel az ember időnként kielégíti a szexuális igényeit. De a válaszom nem fedi az igazságot. – Vagyis nem teljesen.

– Oké! – helyezi Nico két tenyerét a térdére, majd előrehajol – Akkor mi itt a bonyodalom? – Egy percig egyenesen a szemembe néz, majd folytatja. – A „nem teljesen”?

Elpirulok. Nem tudom, hogy érti-e, amit mondok, vagy nem.

– Igen.

Tekintetünk egymásba fonódik, és én eldöntöttem, hogy nem nézek máshová.

Nico végigmér, megérti a zavaromat. Szinte süt belőlem, annak ellenére, hogy megpróbálok nyugodt, hűvös és összeszedett maradni. Nem tudom elrejteni előle az érzéseimet, egyszerűen nem hagyja, és fogalmam sincs, miért engedem, hogy ő irányítson. Ezzel a férfival szemben teljesen tehetetlen vagyok, úgy érzem, hogy megfejtett.

– Hadd vigyem el vacsorázni! Csak egy vacsora. Tökéletes úriember leszek. Cserkészbecsszó! – emeli fel a kezét három ujját felfelé mutatva.

Összevont szemmel bámulok rá.

– Maga volt egyáltalán cserkész?

– Igen – mondja minden meggyőződés nélkül.

Pislogva, hitetlenkedve bámulok rá. Tudja, hogy látom rajta, hogy valamit nem mond el.

– Na jó, egyetlen napig voltam cserkész. A bátyámmal összeverekedtünk, és a második megbeszélésen kirúgtak. De attól még számít. Voltam cserkész.

Rámosolygok, tetszik a vallomás, értékelem az őszinteségét.

– Miért?

– Mit miért? – Nico arcára értetlenség ül ki.

– Miért akar velem vacsorázni?

Nico lassan, nagyon lassan végigmér, nem is titkolja átható pillantását. Majd kisfiúsan rám mosolyog, de egyértelmű a mosolyának szexuális felhangja.

– Eltekintve attól a nyilvánvaló ténytől, hogy maga gyönyörű?

Elpirulok, de kényszerítem magamat, hogy nyugodt maradjak. Egy jó túsztárgyaló pontosan tudja, mikor kell csendben maradni, és hagyni, hogy az ellenfele kellemetlenül érezze magát, és megpróbálja kitölteni a csendet.

– Maga okos, magabiztos és az emberek láthatóan kedvelik. – Elhallgat, és figyel engem, látom rajta, mikor dönt úgy, hogy folytatja. – És amikor a szemébe nézek, meglátom, ahogy fellobban valami kis szikra…

Nico egy másodpercre elhallgat. Ránézek, de nem folytatja.

– És az utóbbi huszonnégy órában csak arra tudok gondolni, hogy mit kéne tennem ahhoz, hogy abból a kis szikrából lobogó tüzet csiholjak.

Szentséges ég! Hosszan bámulok Nicóra, száguldoznak a gondolataim, de mielőtt megszólal, már tudom, hogy döntök. Felállok, és némán intek, hogy vége a beszélgetésünknek. Nico is feláll, türelmesen várja a válaszomat.

– Oké!

Nico elmosolyodik, és meghat ez a kisfiús báj.

– Oké?

Azt hiszem, ez meglepetésként érte.

Viszonzom a mosolyt, és felvonom egyik szemöldökömet, hátha megkérdőjelezi a válaszomat.

– Pénteken este hétkor. Adja meg a címét, elmegyek magáért.

– Hét előtt ritkán megyek haza. Mi lenne, ha idejönne értem?

És így beszéltem meg egy vacsorát Nico Hunterrel, a „Nőbűvölővel”.

{1} MMA, azaz mixed martial arts, vagyis vegyes küzdősportok