Anita Weaver

Vakon szeretni

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-615-5363-20-7

MOBI ISBN 978-615-5363-21-4

© Anita Weaver, 2016

— Gyerekek, csak szép sorban, hogy mások is elférjenek a járdán! — intette Emily a tanítványait, akik szófogadón engedelmeskedtek.

A lány, a tanítónők mindennapjait élte, és tökéletesen elégedett volt vele. Imádta kisdiákjait, ám ez szeretet kölcsönös volt. Persze, így is mindig akadtak nehéz pillanatok, de nagyon jó érzéke volt a problémák megoldásához, sohasem vallott kudarcot a nehézségekkel szemben.

Most épp tanulmányi útra vitte őket a közeli parkba, hogy közelebbről is szemügyre vegyék a természetet. Kíváncsian várta a gyerekek kérdéseit, tudta, hogy mindenkinek lesz egy-két említésre méltó észrevétele, és természetesen egyszerre fogják őt ezekkel megrohamozni. De talán ezt szerette benne a legjobban. Minél kíváncsibbak voltak, annál több ismertre tettek szert. Megérkezésük után letelepedtek a fűbe, a gyerekek körbe ülték őt, és figyelmesen hallgatták, amint a fákról, bokrokról, és a bennük élő állatokról mesél

— Tanító néni! — emelte a kezét a magasba az egyik kislány. — Igaz, hogy a katicabogarak hasznos állatok?

— Igen, Kate, valóban azok, mert levéltetveket fogyasztanak, amelyek kárt okoznak a növényeknek.

— Miért, mit csinálnak azok a tetvek? — kérdezte egy fiú.

— Kiszívják a növény nedveit, ami ezáltal elpusztul.

— Akkor azok valóban rossz bogarak — tette hozzá egy másik kisdiák.

— Igen, valóban azok, de szerencsére a természet gondoskodott arról, hogy az ilyen kártékony rovaroknak legyen ellensége. Bizonyára mindnyájan láttatok már békát.

— Igen! — hangzott kórusban a válasz.

— Például a béka is hasznos állat. Meg tudja mondani valaki, hogy az mit eszik? — Emily alig tudott választani a jelentkezők közül.

— Peter!

— Legyet, meg szúnyogot — mondta büszkén a fiú.

— Pontosan. Képzeljétek csak el! Ha nem lenne, ami megegye ezeket az állatokat, úgy elszaporodnának, hogy képtelenség lenne őket elviselni.

— És ha a békák szaporodnak el? — szólt közbe valaki.

— Ettől sem kell tartanunk, mert mindig van olyan állat, amely megeszi a másikat.

A kérdések áradata szinte véget sem akart érni, így kénytelen volt megígérni a gyerekeknek, hogy az iskolában folytatják a következő órán a témát.

— És természetesen, hogy a házi feladat se maradjon el, mindenki készítsen otthon egy rajzot arról az állatról, ami neki a legjobban tetszett. Most pedig szépen, fegyelmezetten visszamegyünk az iskolába, mielőtt lemaradnánk az ebédről.

Az iskolába visszatérve kolléganője mosolyogva várta a tanári ajtajában.

— Gondolom, ez is egy átlagos nap volt — jegyezte meg.

— Akárcsak a többi. Ebédeltél már?

— Még nem. Mostanáig a naplót írtam. A mai nap valahogy nagyon hosszú volt. Minden szabad órámban helyettesítettem.

— Nem irigyellek. De most itt az ideje, hogy bekapjunk valamit, mert én is farkaséhes vagyok — karolt nevetve Emily a barátnőjébe.

— Remélem valami ehető is lesz a választékban — fintorította el az orrát a másik.

— Csak ami ilyenkor a menzán szokás.

— Lenne tőled mit tanulni.

— Tőlem? — nézett rá csodálkozva a lány. — Ugyan mit?

— Határtalan az optimizmusod. Kár, hogy ez nem fertőző.

— Badarság — legyintett a másik. — Hozzáállás kérdése az egész. Mivel lenne jobb, ha mindannyian, nap, mint nap keseregnénk mindenen? Az élet szép. Csupán észre kell venni a rossz dolgok rejtett, jó tulajdonságát. Ez is olyan, mint az érme. Két oldala van: az egyiken a rossz, a másikon a jó.

— Miért van az, hogyha te magyarázol valamit, olyan könnyen megérti az ember, mintha az lenne a világ legegyszerűbb dolga.

— Tudod, hogy előtted nincsenek titkaim — nevetett Emily. — A lényeg az, hogy nem kell semmit túlbonyolítani.

— Ha te mondod.

— Bizony, én mondom.

Ezzel be is fejezték az eszmecserét, mert az ebédlőhöz értek. Természetesen Martha egyik ételtől sem volt elragadtatva, de hát mit is várjon az ember egy vegetáriánustól. Emily persze, nem volt ilyen finnyás, ráadásul a friss levegő is jó hatással volt rá, bármit képes lett volna megenni, hogy az éhségét csillapítsa. Délutánra még maradt egy kis papírmunkája, ami miatt bent maradt, de nem szeretett volna sokáig ott időzni, mivel randevúja volt megbeszélve estére.

Nem volt túlzottan oda az ötletért, mikor ismerősei rábeszélték a dologra. Először bele sem egyezett, csak azt hajtogatta, hogy neki ilyesmire nincs ideje, meg, hogy nem érdemes megpróbálni, úgy sem lesz belőle semmi. Végül csak beadta a derekát. Egyrészt, mert így nem kellett tovább hallgatnia az unszolásukat, másrészt annyira magasztalták az illetőt, hogy muszáj volt találkoznia vele, ha másért nem is, legalább, hogy kielégítse a kíváncsiságát.

Nem töltött hosszabb időt a készülődéssel. Szeretett természetesen kinézni, azt azért elismerte, hogy egy kis smink csodákra képes. Egy világos nadrágot vett fel egy hozzá illő blúzzal. Rakoncátlan göndör haját pedig egy csattal fogta össze, legalábbis amennyire lehetséges volt. Mindenki áldásnak tekintette a fején lévő hajkoronát, egyedül neki volt más a véleménye erről. Próbálkozott már azzal is, hogy rövidre vágatta, de a kísérlet borzasztónak bizonyult. Hosszú hónapokba telt, mire újra úgy gondolta, hogy emberi a külseje.

Időben érkezett a megbeszélt helyre, ahol a férfival kellett találkoznia.
Az első benyomása nem volt túl jó róla, ugyanis késett az illető. Bár ezt némileg ellensúlyozta, hogy valóban olyan jóképű volt, mint amilyennek leírták, és elfogadatható magyarázattal állt elő.

A kölcsönös bemutatkozás után rendeltek, és vacsora alatt mindenféléről beszélgettek. A férfi kíváncsi volt a munkájára, figyelmesen hallgatta, ahogy a kisdiákjairól mesélt. Ez fordítva is igaz volt. Emily tudta, hogy Cristian zongoraművész, bizonyos értelemben sikeresnek is mondható, sokat turnézik, és hamarosan újabb előadássorozatra indul. Mint világlátott ember, rengeteget mesélt neki azokról a helyekről, ahol megfordult.

Mindent egybevetve, nagyon kellemes estét töltöttek együtt, és a lány máskor is szívesen találkozott volna a férfival. Mégis biztos volt benne, hogy a kapcsolatuk sohasem lenne olyan, mint amilyenre a barátnője gondolt. Másnap Martha már kora reggel hívta, hogy beszámolót kérjen a történtekről.

— Képes voltál ezért ilyenkor felhívni? — kérdezte álmosan a lány.

— Persze, hiszen majd megöl a kíváncsiság. Mesélj!

— Nem ér rá, amíg beérünk az iskolába?

— Most akarom hallani! — ellenkezett Martha.

— Valóban nagyon kedves, figyelmes, és igen jóképű — kezdte Emily.

— De… — jött a csalódott hang a vonal túlsó végéről.

— Nem tudom, valahogy nem éreztem azt, hogy ő lenne az igazi.

— Ezt abból a másfél órából vontad le, amit együtt töltöttetek?

— Ennyi éppen elég volt hozzá.

— Azért találkoztok még? — reménykedett a másik.

— Talán.

— Majd megpróbállak jobb belátásra bírni az iskolában, ott találkozunk. Szia!

Így kezdődött egy újabb átlagos nap, ami nem úgy végződött, ahogy szokott. Emily minden hétnek ezen a napján tartotta a színjátszó kört az osztályának. A gyerekek mindig lelkesen próbáltak, ám most még az eddiginél is izgatottabbak voltak, mert egy versenyre készültek. Óriási lendülettel vetették bele magukat az előadásba, ami nagy örömmel töltötte el a tanárnőt.

Igaz, hogy az ötlet tőle származott, de szülők is kivették a részüket a munkából. Mindenki úgy segített, ahogy tudott. Valaki ruhákat varrt, mások díszletet festettek. Jó volt látnia, hogy ez az egész, nemcsak összefogja a kis csapatát, hanem a szülőkre is jó hatással van. Mindenki büszke volt a saját gyermekére, és mindent megtett azért, hogy örömet szerezzen neki, még ha csak azzal is, hogy segített a szöveg betanulásában.

Már kezdett sötétedni, mikor hazaindult. Kissé fáradt volt a hosszú nap után, főleg, hogy Martha egész nap a nyomában járt, és azzal próbálta jobb belátásra bírni, hogy adjon még egy esélyt a tegnap esti férfinak. Emily hiába mondott akármit, szavai süket fülekre találtak. Mosolygott magában, ahogy eszébe jutott barátnője arckifejezése, mikor közölte vele, hogy részéről a téma lezárva, és ha annyira tetszik neki az illető, randizzon vele ő maga.

Ekkor hirtelen csattanást hallott, majd ugyanabban a pillanatban óriási erővel nekicsapódott valami. Érezte, hogy melegség önti el az arcát, majd elsötétedett előtte minden.

Emily kinyitotta a szemét, megpróbált körülnézni, nem túl sok sikerrel, mert iszonyú fejfájás gyötörte.

— Végre magadhoz tértél! — hallotta maga mellől, mire a hang irányába fordult.

— Nagyon megijesztettél — korholta megkönnyebbülten barátnője. — Ne mondj semmit. Kórházban vagy, balesetet szenvedtél, de az orvosok szerint teljesen rendbe fogsz jönni. Addig is, sokat kell pihenned, és nem szabad most a beszéddel fárasztanod magad. Aludj szépen! Holnap majd újra eljövök — mondta megfogva kimerült barátnője kezét.

Emily hallotta, hogy valaki belép a szobába, egy-egy halk beszédfoszlány is eljutott hozzá, de olyan fáradtságot érzett, hogy képtelen volt bármire is összpontosítani, ezért inkább mély, gyógyító álomba merült.

Mindennek lassan több mint három hete. Azóta megtudta, hogy a baleset következtében arcának baloldala összeroncsolódott, és a szélvédő szilánkjai összevagdalták. Szinte fel sem fogta, hogy valójában ez mit is jelent, addig, amíg le nem került a kötés az arcáról, és meg nem látta a gyógyulásnak indult hegeket. Ekkor tudatosodott benne először a tény, hogy már semmi sem lesz olyan, mint azelőtt.

Az orvosok bizakodók voltak, ő mégis nehezen dolgozta fel a vele történteket. Pedig szerencsésnek mondhatta volna magát, hogy túlélt egy ilyen szörnyű balesetet.

Sosem volt hiú, mégis végtelenül elkeseredett az eltorzult arca miatt, hiszen munkája során számtalanszor megtapasztalta, hogy az emberek számára mennyire fontosak a külsőségek.

Az egyetlen ember, aki mindvégig mellette állt, az Martha volt. Sokan kedvelték őt, és sokakat mondhatott közülük a barátjának, mégis ő volt az, aki igazán közel állt hozzá. Talán, mert már gyerekkoruk óta ismerték egymást. Természetesen, a munkatársai is aggódtak érte, rendszeresen látogatták és próbálták vigasztalni, amiért végtelenül hálás is volt, mégis a diákjai hiányoztak neki a legjobban.

Mikor a látogatók mind elmentek, és ő magára maradt, a csend elviselhetetlenül telepedett rá a megszokott gyerekzsivaj után. Próbált erőt venni elkeseredésén, már csak barátnője kedvéért is, és ha nehezen ugyan, de sikerült elfogadnia az adott helyzetet.

Egyik nap Martha egy kis meglepetéssel érkezett hozzá:

— Szia! — köszöntötte, amint belépett a kórterembe.

— Hogy érzed magad ma?

— Szia! — üdvözölte ő is mosolyogva. — Köszönöm, a lehetőségekhez képest azt hiszem, jól.

— Nézd csak, mit hoztam neked! — mutatta fel a kezében tartott hosszúkás csomagot.

— Mi ez? — kíváncsiskodott Emily.

— Nyisd csak ki nyugodtan! — bíztatta a másik, majd hozzátette. — A gyerekek készítették neked. Azt üzenik, hogy nagyon várnak vissza.

Emily kibontotta a csomagolást, ami alatt egy színes, kézzel hímzett könyvjelzőt talált. Annyi mindenen ment keresztül az utóbbi hetekben, hogy ennek a kis ajándéknak a hatására most teljesen elérzékenyült. Szemében a meghatottság könnyei jelentek meg.

— Ez csodálatos — mondta, mikor képes volt újra megszólalni.

— Saját kezűleg készítették. Tudják, mennyire szeretsz olvasni, és bármikor, ha ezt használod a könyvedben, akkor mindig eszedbe jutnak.

— E nélkül is rengeteget gondolok rájuk. El sem tudod képzelni, mennyire hiányoznak.

— De igen, tudom — fogta meg a kezét együtt érzőn barátnője. — Meglátod, minden renden lesz.

— Bárcsak én is ilyen biztos lennék benne — szólt a lány elkeseredve. — Nézz rám! Már soha nem lehetek az, aki voltam — fordította felé sérült arcát.

— Ne beszélj butaságokat! Az orvosok azt mondták, hogy idővel halványulni fognak a hegek.

— Igen. Valóban ezt mondták, ám attól még torz lesz a fél arcom, és nem hiszem, hogy ennél sokkal szebb látványt nyújtana. Még halványabb hegekkel sem. Ami még ennél is borzasztóbb, hogy nem találkozhatok többet a gyerekekkel.

— Ezt meg hogy érted? — nézett rá értetlenül a másik.

— Azt hiszed, ezek után taníthatok tovább?

— Miért ne taníthatnál? Nem merényletet követtél el, hanem autóbalesetet szenvedtél.

— Úgy teszel, mintha nem ismernéd a gyerekeket és a szüleiket. Tudod, milyen kíváncsiak. Állandóan faggatják az embert. Az is biztos, hogy nem lennék képes a szülők szánakozó szemébe nézni nap, mint nap.

— És a plasztikai műtét?

— Az ilyen műtétek egy vagyonba kerülnek. Még ha lenne is rá pénzem, akkor is el kell telnie valamennyi időnek, hogy el lehessen végezni a beavatkozást. Nem. Semmiképp sem mehetek vissza.

— Biztos vagy benne?

— Igen, teljesen — válaszolta a lány határozottan.

— Van már valami elképzelésed, hogy akkor mihez kezdesz?

— Nem még nincs. De találok valamit, ne aggódj.

— Bárhogy legyen is, szeretném, ha tudnád, hogy rám mindig számíthatsz.

— Tudom. Nagyon hálás vagyok neked ezért, meg minden másért — ölelte meg barátnőjét.

— Ezért vannak a barátok, nem igaz?

— Most pedig mesélj nekem! Hogy sikerült a gyerekek fellépése?